ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

АМАПІН-Л

Склад:

діючі
речовини: амлодипін,
лізиноприл;

1
таблетка
містить
амлодипіну
бесилату еквівалентно
амлодипіну 5
мг,
лізиноприлу
дигідрату
еквівалентно
лізиноприлу 5
мг;

допоміжні
речовини: маніт (Е 421),
кальцію
гідрофосфат,
желатин,
крохмаль
кукурудзяний,
тальк,
кремнію діоксид
колоїдний
безводний,
магнію стеарат.

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні
властивості:  круглі
двоопуклі
таблетки
білого
кольору з
лінією
розлому з
одного боку і
гладенькі з
іншого боку.

Фармакотерапевтична
група.

Інгібітори
АПФ у
комбінації з
антагоністами
кальцію. Код АТX C09B B03.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Комбінований
препарат, що
містить дві
діючі
речовини.

Перша
діюча
речовина,
лізиноприл,
належить до
групи інгібіторів
ангіотензинконвертуючого
ферменту, він
знижує рівні
ангіотензину-II
і альдостерону
у плазмі
крові та
одночасно
підвищує
рівень
брадикініну,
який
розширює
судини. Під
його дією
знижується
периферичний
опір судин,
артеріальний
тиск, а
хвилинний об’єм
може
збільшуватися.
Частота
серцевих
скорочень
практично не
змінюється,
посилюється
нирковий
кровотік. У
хворих із
гіперглікемією
лізиноприл
бере участь у
відновленні
порушеної
ендотеліальної
функції.

Антигіпертензивна
дія
починається
через 1
годину після
застосування,
максимум дії
відзначається
через 6 годин
після
застосування.
Тривалість
дії – 24 години,
але це
залежить від
застосованої
дози.
Ефективність
лізиноприлу
зберігається
і при
тривалому
його
застосуванні.
При
перериванні
терапії не
відзначалося
різкого та
інтенсивного
підвищення
артеріального
тиску (rebound effect).

Хоча
первинна дія
лізиноприлу
здійснюється
через
систему
ренін–ангіотензин–альдостерон,
він був
ефективний і
при низькому
рівні реніну.

У
хворих на
цукровий
діабет не
відзначали
зміни рівня
глюкози в
крові або
підвищення
частоти
гіпоглікемії.

Інший
компонент
препарату –
це амлодипін,
антагоніст
кальцію,
похідне
дигідропіридину.

Блокуванням
так званих
повільних
кальцієвих
каналів
перешкоджає
надходженню
іонів
кальцію
через
клітинну
мембрану у
м’язові
волокна
серця і
гладкої
мускулатури
стінок судин.
Під його дією
знижується
тонус судин
(артеріол) і
периферичний
судинний
опір.
Розширенням
артеріол і
зниженням
постнавантаження
амлодипін
реалізує
антиангінальну
дію. У
зв’язку з
тим, що він не
спричиняє
рефлекторну
тахікардію,
знижується
потреба
міокарда в
енергії і у
кисні. Амлодипін,
імовірно,
розширює
коронарні судини
(артерії і
артеріоли) як
на здорових, так
і на
скомпрометованих
ділянках
серця, поліпшуючи
постачання
киснем.
Амлодипін після
перорального
введення
швидко
всмоктується,
широко
розподіляється
в організмі і
виділяється
повільно, це
забезпечує
тривалий час
дії та робить
можливим
його одноразове
застосування.

У хворих
на
артеріальну
гіпертензію
амлодипін в
одноразовій
добовій дозі
клінічно
достовірно
знижує
артеріальний
тиск
щонайменше
впродовж 24
годин як у
положенні
пацієнта
стоячи, так і
лежачи.

Дія
амлодипіну
розвивається
повільно, тому
імовірність
гострої
артеріальної
гіпотензії
мала.

Амлодипін
не чинить
несприятливої
метаболічної
дії, не
впливає на
рівні
ліпідів у
плазмі крові.

Препарат
можна
призначати
хворим на
бронхіальну
астму,
цукровий
діабет і
подагру.

Антагоніст
кальцію може
спричинити
підвищення
активності
ренін-ангіотензин-альдостерону,
а введений до
складу
препарату лізиноприл
забезпечує
нормалізацію
реакції
організму на
навантаження
сіллю шляхом
контррегуляції
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи.

Фармакокінетика.

Лізиноприл як
активний
препарат
інгібітору
ангіотензинконвертуючого
ферменту у
незміненій
формі потрапляє
у кровообіг.
Максимальна
концентрація
у плазмі
крові
реєструється
приблизно
через 6 годин
після
застосування.
Біологічна
доступність
препарату –
29 %. Не зв’язується
з іншими
білками
плазми крові,
крім інгібітору
ангіотензинконвертуючого
ферменту. В
організмі не
піддається
метаболізму,
виділяється
із сечею у
незміненому
вигляді. Період
напіввиведення
– 12,6 години.
Вільна
частина
лізиноприлу
швидко
виділяється,
а та частина,
що зв’язана з
інгібітором
ангіотензинконвертуючого
ферменту,
виділяється
повільніше,
що сприяє
тривалій дії
препарату.

При
захворюванні
нирок
виділення
зменшується,
тому в такому
випадку може
виникнути
потреба
зменшити
дозу
препарату.
Лізиноприл
піддається
гемодіалізу.

Амлодипін
після
перорального
застосування
з травного
тракту всмоктується
повільно,
майже
стовідсотково.
Прийом їжі не
впливає на
його
всмоктування.
Максимальна
концентрація
у плазмі крові
визначається
через 6–10
годин після
застосування.
Біологічна
доступність
амлодипіну
близько 64–80 %,
об’єм
розподілу –
близько 20 л/кг.
95–98 %
амлодипіну
зв’язується
з білками плазми
крові. Він
метаболізується
у печінці до
неактивного
метаболіту.
Із сечею виділяється
близько 10 %
основної
речовини і 60 %
метаболітів.
Елімінація
двофазна,
період напіввиведення
у середньому
становить 35–50
годин. Стійка
рівноважна
концентрація
встановлюється
після
регулярного
7–8-добового
застосування.
Амлодипін
метаболізується
в основному у
печінці, до
неактивних сполук,
10 %
виділяється
із сечею у
незміненому
вигляді.
Амлодипін не
піддається
гемодіалізу.

Час
досягнення
максимальної
концентрації
у плазмі
крові у
молодих
пацієнтів і
пацієнтів
літнього
віку схожий.
У літньому віці
виділення
амлодипіну
трохи
знижується,
збільшується
площа під
кривою
«концентрація-час»
(AUC) і час
напіввидення.
При застосуванні
у подібних
дозах молоді
пацієнти і пацієнти
літнього
віку
переносили
препарат
добре, тому
пацієнти
літнього
віку можуть
приймати
його у
звичайній
дозі.

У
випадку
печінкової
патології час
напіввиведення
амлодипіну
подовжується.

При
захворюваннях
нирок
концентрація
амлодипіну у
плазмі крові
і ступінь
ураження
нирок
незалежні.

При
застосуванні
препарату
взаємодії
між діючими
речовинами
не очікується,
що
підтвердилося
фармакокінетичими
дослідженнями.
Важливі
фармакокінетичні
показники AUC,
максимальна
концентрація,
час
досягнення
максимальної
концентрації,
час
напівжиття)
не відрізнялися
при
застосуванні
діючих
речовин у комбінації
або окремо.

Всмоктування
активних
інгредієнтів
препарату не
залежить від
прийому їжі.

У
зв’язку з
тим, що діючі
речовини Амапіну-Л
тривалий час
присутні в
організмі,
препарат
придатний
для
одноразового
застосування
на добу.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Есенціальна
гіпертензія.

Протипоказання.

Пов’язані з
лізиноприлом:

•   підвищена
чутливість
до
лізиноприлу
або до будь-якого
іншого
інгібітору
АПФ;

•   ангіоневротичний
набряк,
пов’язаний
із застосуванням
інгібітору
АПФ, в
анамнезі;

•   спадковий
або
ідіопатичний
ангіоневротичний
набряк;

•   вагітність
або період
планування
вагітності,
період
годування
груддю (див.
розділ «Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю»);

•   одночасне
застосування
препарату з
лікарськими
засобами, які
містять
аліскірен, протипоказане
пацієнтам з
цукровим
діабетом або
нирковою
недостатністю
(швидкість
клубочкової
фільтрації < 60
мл/хв/1,73 м2) (див.
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»);

•   одночасне
застосування
з
сакубітрилом/валсартаном;
не
рекомендовано
розпочинати
прийом
препарату
раніше ніж
через 36 годин
після
прийому
останньої
дози
сакубітрилу/валсартану
(див. розділи
«Взаємодія з
іншими лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»
та
«Особливості
застосування»).

Пов’язані з
амлодипіном:

•   підвищена
чутливість
до
амлодипіну
або до
будь-яких
інших
похідних
дигідропіридину;

•   тяжка
артеріальна
гіпотензія;

•   шок
(у т. ч.
кардіогенний);

•   обструкція
вихідного
тракту
лівого шлуночка
(стеноз
аортального
клапана
тяжкого ступеня);

•   гемодинамічно
нестабільна
серцева недостатність
після
гострого
інфаркту
міокарда.

Пов’язані з
лікарським
засобом
Амапіну-Л:

•   всі
зазначені
вище
протипоказання,
пов’язані із
застосуванням
окремих
компонентів,
також
стосуються
комбінованого
препарату
Амапіну-Л;

•   підвищена
чутливість
до будь-якої
з допоміжних
речовин
препарату
Амапіну-Л
(див. розділ
«Склад»).

Взаємодія
з іншими лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Взаємодії,
пов’язані з
лізиноприлом.

Гіпотензивні
засоби

Одночасне
застосування
лізиноприлу
з іншими
гіпотензивними
препаратами
(наприклад,
нітрогліцерином
та іншими
нітратами або
іншими
вазодилататорами)
може призвести
до
додаткового
зниження
артеріального
тиску.

Подвійна
блокада
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи
(РААС)

Відомо,
що подвійна
блокада РААС
при одночасному
застосуванні
інгібіторів
АПФ, блокаторів
рецептора
ангіотензину
II (БРА II) або аліскірену
асоціюється
з підвищеним
ризиком розвитку
артеріальної
гіпотензії,
гіперкаліємії
та порушень
функції
нирок (у тому
числі
гострої
ниркової
недостатності)
порівняно з
монотерапією
(див. розділи
«Протипоказання»,
«Особливості
застосування»).

Препарати,
які можуть
підвищувати
ризик
розвитку ангіоневротичного
набряку

Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ з
сакубітрилом/валсартаном
протипоказане
у зв’язку зі
збільшенням
ризику
розвитку
ангіоневротичного
набряку (див.
розділи
«Протипоказання»
та
«Особливості
застосування»).

Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ з
інгібіторами
мішені
рапаміцину в
клітинах
ссавців (mTOR)
(наприклад,
темсиролімус,
сиролімус,
еверолімус)
або
інгібіторами
нейтральної
ендопептидази
(наприклад,
рацекадотрил),
або
тканинним
активатором
плазміногену,
або
вілдагліптином
може
привести до
збільшення
ризику
розвитку ангіоневротичного
набряку (див.
розділ «Особливості
застосування»).

Діуретики.
При
додаванні
діуретика до
терапії
лізиноприлом
антигіпертензивний
ефект зазвичай
посилюється.
На початку
застосування
комбінації
лізиноприлу
з
діуретиками
пацієнти
можуть періодично
відчувати
надмірне
зниження артеріального
тиску при
застосуванні
лізиноприлу.
Можливість
розвитку
симптоматичної
артеріальної
гіпотензії
при застосуванні
лізиноприлу
може бути
зменшена у
разі
припинення
лікування
діуретиками
перед
початком
терапії лізиноприлом
(див. розділи
«Особливості
застосування»
та «Спосіб
застосування
та дози»).

Харчові
добавки або
замінники
солі, що містять
калій, калійзберігаючі
діуретики
та інші лікарські
засоби, що
можуть
підвищувати
рівень калію
в сироватці
крові

Незважаючи
на те, що
вміст калію в
сироватці
крові
зазвичай
залишається
у межах норми,
у деяких
пацієнтів
при
лікуванні
лізиноприлом
може
виникнути
гіперкаліємія.
Калійзберігаючі
діуретики
(такі як
спіронолактон,
тріамтерен
або амілорид),
харчові
добавки або
замінники солі,
що містять
калій, можуть
призводити
до значного
підвищення
вмісту калію
в сироватці
крові,
особливо у
пацієнтів з
порушенням
функції
нирок. При
одночасному
застосуванні
лізиноприлу
з іншими
препаратами,
що підвищують
рівень калію
в сироватці
крові, такими
як
триметоприм
і
ко-тримоксазол
(триметоприм/сульфаметоксазол),
слід дотримуватися
обережності,
оскільки
відомо, що дія
триметоприму
подібна до
дії
калійзберігаючих
діуретиків,
таких як
амілорид.
Таким чином,
одночасний
прийом
лізиноприлу
з перерахованими
вище
лікарськими
засобами не
рекомендується.
У разі
необхідності
одночасного
застосування
лікарські
засоби слід застосовувати
з
обережністю
і з періодичним
моніторингом
вмісту калію
в сироватці
крові (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Циклоспорин.
Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ і
циклоспорину
може
призвести до
гіперкаліємії.
Рекомендується
моніторинг
вмісту калію
в сироватці
крові.

Гепарин.
Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ і
гепарину може
призвести до
гіперкаліємії.
Рекомендується
моніторинг
вмісту калію
в сироватці крові.

Якщо
лізиноприл
призначати
одночасно з калійнезберігаючим
діуретиком,
гіпокаліємія,
індукована
застосуванням
діуретиків,
може зменшитися.

Літій.
Одночасне
застосування
літію та
лізиноприлу
зазвичай не
рекомендується.
При одночасному
застосуванні
літію та
інгібіторів
АПФ
повідомляли
про оборотне
збільшення
концентрації
літію у
сироватці
крові і зростання
токсичності.
Одночасне
призначення
тіазидних
діуретиків з
інгібіторами
АПФ збільшує
ризик
отруєння
літієм і посилює
вже
підвищений
ризик
токсичності літію.
Одночасне
застосування
лізиноприлу
і препаратів
літію не
рекомендується,
але в разі
доведеної
необхідності
застосування
даної комбінації,
слід
ретельно
контролювати
вміст літію в
сироватці
крові (див.
розділ «Особливості
застосування»).

Нестероїдні
протизапальні
засоби (НПЗЗ)
з вмістом
ацетилсаліцилової
кислоти ≥ 3 г на
добу.
Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ з НПЗП
(ацетилсаліцилова
кислота в
дозі, яка
чинить
протизапальну
дію,
інгібітори
циклооксигенази-2
(ЦОГ-2) і
неселективні
НПЗП) може
призвести до зниження
антигіпертензивної
дії інгібіторів
АПФ.
Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ і НПЗП
може
призводити
до підвищення
ризику
погіршення
функції
нирок,
включаючи
розвиток
гострої
ниркової
недостатності,
і збільшення
вмісту калію
в сироватці крові,
особливо у
пацієнтів зі
зниженою функцією
нирок. Ці
ефекти є
оборотними.
Слід дотримуватися
обережності
при
застосуванні
комбінованої
терапії,
особливо у
пацієнтів
літнього
віку.
Пацієнти
повинні
отримувати
адекватну
кількість
рідини, і
рекомендується
ретельно
контролювати
функцію
нирок як на
початку
комбінованої
терапії, так
і в процесі
лікування.

Золото.
Нітритоїдні
реакції (симптоми
вазодилатації,
включаючи
припливи, нудоту,
запаморочення,
артеріальну
гіпотензію,
що може бути
дуже тяжкою)
після ін’єкції
золота
(наприклад,
натрію
ауротиомалату)
відзначалися
частіше у
пацієнтів,
які отримували
лікування
інгібіторами
АПФ.

Трициклічні
антидепресанти/антипсихотики/анестетики.
Одночасне
застосування
деяких
анестезуючих
медичних
засобів,
трициклічних
антидепресантів
та
нейролептичних
препаратів з
інгібіторами
АПФ може у
подальшому
призвести до
зниження
артеріального
тиску.

Симпатоміметичні
препарати. Симпатоміметичні
препарати
можуть зменшити
антигіпертензивний
ефект
інгібіторів
АПФ.

Антидіабетичні
препарати. Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ та
антидіабетичних
препаратів
(інсулін, гіпоглікемічні
препарати)
можуть
посилити
ефект зниження
глюкози
крові з
ризиком
гіпоглікемії.
Виявилося, що
це явище з
більшою
імовірністю
має місце
впродовж
перших
тижнів комбінованої
терапії та
серед
пацієнтів із
нирковою
недостатністю.

Лікарські
засоби, які
пригнічують
функцію
кісткового
мозку (імуносупресанти,
алопуринол,
прокаїнамід).
При
одночасному
застосуванні
з лізиноприлом
підвищують
ризик
виникнення
нейтропенії
та/або
агранулоцитозу.

Ацетилсаліцилова
кислота,
тромболітичні
препарати,
ß-блокатори,
нітрати.
Лізиноприл
можна
застосовувати
одночасно з
ацетилсаліциловою
кислотою (у
кардіологічних
дозах),
тромболітичними
препаратами,
ß-блокаторами
та/або
нітратами.

Взаємодії,
пов’язані з
амлодипіном.

Інгібітори
ізоферменту
CYP3A4.
Одночасне
застосування
амлодипіну
та інгібіторів
CYP3A4 потужної
або помірної
дії
(інгібітори
протеаз,
азольні протигрибкові
засоби,
макроліди,
такі як еритроміцин
чи
кларитроміцин,
верапаміл
або дилтіазем)
може
призвести до
значущого підвищення
експозиції
амлодипіну.
Клінічне
значення
таких змін
може бути
вираженішим
у пацієнтів
літнього
віку. Може
бути
необхідним клінічний
нагляд за
станом
пацієнта та
підбір дози.
Кларитроміцин
є
інгібітором
CYP3A4. Існує підвищений
ризик
гіпотензії у
пацієнтів,
які отримують
кларитроміцин
з
амлодипіном.
При
одночасному
застосуванні
амлодипіну з
кларитроміцином
рекомендується
суворий
медичний
нагляд за
пацієнтами.

Індуктори
ізоферменту
CYP3A4

При
одночасному
застосуванні
з відомими індукторами
ізоферменту
CYP3A4
концентрація
амлодипіну в
крові може
змінюватися.
Тому необхідно
контролювати
артеріальний
тиск та в
разі
необхідності
коригувати
дозу
препаратів
під час та
після комбінованого
лікування,
особливо при
прийомі
потужних
індукторів
ізоферменту
CYP3A4 (таких як
рифампіцин, Hypericum perforatum).

Не
рекомендується
одночасно
застосовувати
амлодипін та
грейпфрути
або
грейпфрутовий
сік, оскільки
у деяких
пацієнтів
біодоступність
амлодипіну
може
підвищуватися,
що, у свою
чергу,
призводить
до посилення
гіпотензивної
дії.

Дантролен
(інфузії). У
тварин
спостерігалися
шлуночкові
фібриляції з
летальним
наслідком та
серцево-судинний
колапс, що
асоціювалися
з
гіперкаліємією,
після застосування
верапамілу
та
дантролену
внутрішньовенно.
Через ризик
розвитку
гіперкаліємії
рекомендовано
уникати
застосування
блокаторів
кальцієвих
каналів, таких
як амлодипін,
схильним до
злоякісної
гіпертермії
пацієнтам та
при
лікуванні
злоякісної
гіпертермії.

Вплив
амлодипіну
на інші
лікарські
засоби. Гіпотензивний
ефект
амлодипіну
потенціює
гіпотензивний
ефект інших
антигіпертензивних
засобів.

Такролімус

Одночасне
застосування
такролімусу
і амлодипіну
може призвести
до
підвищення
концентрації
такролімусу
в крові;
механізм
такої
взаємодії
повністю не
вивчений. Щоб
уникнути
токсичної дії
такролімусу,
слід
контролювати
концентрацію
такролімусу
в крові у
ході терапії
амлодипіном
і при
необхідності
коректувати
дозу такролімусу.

Інгібітори
мішеней
рапаміцину в
клітинах
ссавців (mTOR)

Такі
інгібітори mTOR,
як сиролімус,
темсиролімус
і еверолімус,
є
субстратами
CYP3A. Амлодипін є
слабким
інгібітором
CYP3A. При
одночасному застосуванні
амлодипіну з
інгібіторами
mTOR може посилюватися
вплив
останніх.

Циклоспорин

На даний
момент не
було
проведено
досліджень з
вивчення
взаємодії
циклоспорину
і амлодипіну
у здорових
добровольців
або інших
популяцій, за
винятком
пацієнтів,
які перенесли
трансплантацію
нирки, у яких
спостерігалося
підвищення
концентрацій
циклоспорину
в крові (в
середньому
на 0–40 %). У
зв’язку з цим
у таких
пацієнтів
слід
контролювати
концентрацію
циклоспорину
в крові в
ході терапії
амлодипіном
і при
необхідності
зменшити дозу
циклоспорину.

Симвастатин

Одночасне
застосування
повторних
доз 10 мг
амлодипіну і
80 мг
симвастатину
призводило
до збільшення
концентрації
симвастатину
на 77 %
порівняно з
відповідною
концентрацією
при
монотерапії
симвастатином.
Дозу симвастатину
для пацієнтів,
які
застосовують
амлодипін,
слід
обмежити 20 мг
на добу.

Клінічні
дослідження
взаємодії
препарату
показали, що
амлодипін не
впливає на
фармакокінетику
аторвастатину,
дигоксину або
варфарину.

Алкоголь.
Потенціює
гіпотензивну
дію
лізиноприлу.

Цитостатики,
імунодепресанти,
кортикостероїди.
При
одночасному
застосуванні
з лізиноприлом
можуть
спричинити
лейкопенію.

Лікарські
засоби, які
пригнічують
функцію
кісткового
мозку. При
одночасному
застосуванні
з лізиноприлом
підвищують
ризик
виникнення
нейтропенії
та/або
агранулоцитозу.

Естрогени.
При
одночасному
призначенні
можливе зменшення
гіпотензивного
ефекту
лізиноприлу
за рахунок
затримки
рідини в
організмі.

Особливості
застосування.

Усі
зазначені
нижче
особливості
застосування,
пов’язані із
застосуванням
окремих
компонентів,
також
стосуються комбінованого
лікарського
засобу Амапін-Л.

Особливості
застосування,
пов’язані з
лізиноприлом

Симптоматична
артеріальна
гіпотензія.

Симптоматична
артеріальна
гіпотензія рідко
спостерігається
у пацієнтів з
неускладненою
артеріальною
гіпертензією.

Може
спостерігатися
значна
симптоматична
гіпотензія у
хворих з
гіпонатріємією
та/або
гіповолемією
у зв’язку з
застосуванням
діуретиків
або від
втрати
великої кількості
рідини з
іншої
причини
(інтенсивне потовиділення,
тривале
блювання,
діарея),
суворої
безсольової
дієти,
діалізу, а
також у
пацієнтів із
вираженою
ренінзалежною
артеріальною
гіпертензією.

У пацієнтів
із серцевою
недостатністю,
що супроводжується
нирковою
недостатністю
або без
останньої,
зареєстровані
випадки виникнення
симптоматичної
гіпотензії.
Подібні
випадки
найбільш
вірогідні у
пацієнтів з
більш тяжким
ступенем
серцевої
недостатності
внаслідок
прийому
великих доз
петльових
діуретиків,
гіпонатріємії
або функціональної
ниркової
недостатності.
У пацієнтів з
підвищеним
ризиком
симптоматичної
артеріальної
гіпотензії
слід вести
спостереження
за
параметрами
гіпотензивного
ефекту після
прийому
початкової
дози. Ці
рекомендації
стосуються
пацієнтів з
ішемічною
хворобою
серця або
цереброваскулярними
захворюваннями,
у яких
надмірне
зниження
артеріального
тиску може
призвести до
інфаркту
міокарда або
інсульту.

У
випадку
розвитку
артеріальної
гіпотензії
пацієнту
слід надати
положення
лежачи на
спині з
припіднятими
нижніми
кінцівками і
поповнити
втрату
рідини
(внутрішньовенне
вливання
фізіологічного
розчину) при
необхідності.
Транзиторна
артеріальна
гіпотензія
не є
протипоказанням
до застосування
препарату, і
подальше
дозування
зазвичай не
спричиняє
проблем
після
підвищення
артеріального
тиску в
результаті
збільшення
об’єму циркулюючої
крові.

У деяких
пацієнтів із
серцевою
недостатністю
з нормальним
або зниженим
артеріальним
тиском
лізиноприл
може
спричинити
додаткове
зниження
системного
артеріального
тиску. Це
відомий
ефект, і
зазвичай він не
є причиною
для
припинення
терапії. Якщо
артеріальна
гіпотензія
стає симптоматичною,
може
знадобитися
зниження
дози або
припинення
застосування
лізиноприлу.

До
початку
курсу
терапії
необхідно
скоригувати
гіпонатріємію
або
гіповолемію
і при
застосуванні
перших доз
препарату
необхідно
стежити за
впливом
препарату на
артеріальний
тиск.

У
пацієнтів із
серцевою
недостатністю,
що супроводжується
або не
супроводжується
нирковою
недостатністю,
зареєстровано
випадки
виникнення
симптоматичної
гіпотензії.
Подібні
випадки
вірогідніші
у пацієнтів
із більш
тяжким
ступенем
серцевої
недостатності
внаслідок
застосування
великих доз
петльових
діуретиків,
гіпонатріємії
або функціональної
ниркової
недостатності.

Артеріальна
гіпотензія
при гострому
інфаркті
міокарда.

У разі
розвитку
гострого
інфаркту
міокарда
заборонено
застосовувати
лізиноприл,
якщо лікування
судинорозширювальними
препаратами
може
погіршити
гемодинамічний
статус
пацієнта
(наприклад,
якщо
систолічний
артеріальний
тиск
становить 100 мм
рт. cт. або
нижче) або у
разі
кардіогенного
шоку. Якщо
систолічний
артеріальний
тиск 120 мм рт.
ст. або нижче,
низькі дози (2,5 мг/добу)
слід
застосовувати
протягом
перших 3 діб
після
інфаркту. При
артеріальній
гіпотензії
підтримуючі
дози слід
зменшити до 5
мг або
тимчасово до
2,5 мг. При
стійкій артеріальній
гіпотензії
(систолічний
артеріальний
тиск нижче 90 мм
рт. ст.
протягом
більше 1
години) слід
припинити
лікування
даним
препаратом.

Стеноз
аортального
та
мітрального
клапана/гіпертрофічна
кардіоміопатія.

У
випадку
мітрального
стенозу
аорти або обструктивної
гіпертрофічної
кардіоміопатії
як і всі
препарати, що
розширюють
судини,
Амапін-Л
необхідно застосовувати
з
обережністю
пацієнтам при
наявності
звуження
устя
кровоносних
судин та зі
стенозом
мітрального
клапана.

Порушення
функції
нирок.

У
випадку
ниркової
недостатності
(кліренс
креатиніну <80
мл/хв)
початкову
дозу
лізиноприлу
потрібно
скоригувати відповідно
до показника
кліренсу
креатиніну
пацієнта, а
потім –
залежно від
реакції
хворого на
лікування. У
таких
пацієнтів потрібно
щоденно
контролювати
рівень калію
у сироватці
крові та
кліренс
креатиніну.

Невелике
тимчасове
підвищення
рівня сечовини
в крові і
креатиніну
може
спостерігатися
у випадку
недіагностованих
судинних
змін у нирці,
особливо на
тлі
одночасного
проведення
лікування
діуретиками.
У випадку
значного зниження
функції
нирок
(кліренс
креатиніну (КК)
< 30 мл/хв)
потрібна
підвищена
обережність
і контроль
ниркової
функції.

При
стенозі
ниркової
артерії
(двобічного або
при єдиній
нирці якщо є
звуження
устя ниркової
артерії), при
наявності
гіпонатріємії
та/або гіповолемії,
а також у
разі
зниження
обсягу циркулюючої
крові
лізиноприл
може призвести
до зниження
функції
нирок з
наступним
розвитком
гострої
ниркової
недостатності,
яка після
переривання
терапії є
оборотною.

У
пацієнтів із
серцевою
недостатністю
артеріальна
гіпотензія,
зумовлена
застосуванням
інгібіторів
АПФ, може
призвести до
зниження
функції
нирок із
наступним
розвитком оборотної
(після
відміни
препарату)
гострої
ниркової
недостатності.

При
наявності у
пацієнта
також
реноваскулярної
артеріальної
гіпертензії
існує
підвищений
ризик
розвитку тяжкої
артеріальної
гіпотензії
та ниркової
недостатності.
У таких
пацієнтів
лікування
слід
починати під
пильним
медичним наглядом
з низьких доз
і обережно
титрувати дозу.
Оскільки
лікування
діуретиками
може сприяти
розвитку
зазначених
вище станів,
їх застосування
слід
припинити,
при цьому
функцію нирок
слід
контролювати
протягом
перших тижнів
терапії
лізиноприлом.

У деяких пацієнтів
з
артеріальною
гіпертензією
без
вираженої
попередньої
реноваскулярної
гіпертензії
відзначалося
збільшення
концентрації
сечовини в
крові і
креатиніну в
сироватці
крові, зазвичай
незначне і
транзиторне,
особливо в тих
випадках,
коли
лізиноприл
застосовували
одночасно з
діуретиком.
Це особливо
імовірно у
пацієнтів з
попередньою
нирковою
недостатністю.
Може
знадобитися
зниження
дози та/або
відміна
діуретиків
та/або
лізиноприлу.

Не слід
починати
лікування у
разі розвитку
гострого
інфаркту
міокарда,
якщо функція
нирок
пацієнта
знаходиться
у зоні ризику
(рівень
креатиніну в
сироватці
вище 177 мкмоль/л
та/або
альбумінурія
вище 500 мг/24
години). У разі
розвиненого
під час
лікування
порушення
функції
нирок (рівень
креатиніну в
сироватці
крові вище 265
мкмоль/л або
вдвічі вище порівняно
з початковим
рівнем) лікар
повинен
розглянути
можливість
припинення лікування.

Протеїнурія.

Відомо
про рідкісні
випадки
протеїнурії у
пацієнтів,
особливо при
зниженні
функції
нирок або
після
високих доз
лізиноприлу. У
разі
клінічно
значущої
протеїнурії
(понад 1 г/добу)
лікарський
засіб слід
призначати
лише після
оцінки користі
від
лікування та
потенційного
ризику і при
постійному
моніторингу
клінічних та
біохімічних
параметрів
пацієнта.

Підвищена
чутливість,
ангіоневротичний
набряк.

При
застосуванні
будь-якого
препарату групи
інгібіторів
АПФ, як і при
застосуванні
лізиноприлу,
може
виникати
ангіоневротичний
набряк з
набряком
обличчя,
кінцівок,
губ, надгортанника
і гортані.
Ангіоневротичний
набряк може
виникнути у
будь-який
момент під
час лікування.
У такому
випадку
необхідно
негайно
перервати
застосування
препарату, і хворий
повинен
знаходитися
під
контролем
лікаря до
повного
зникнення
ознак. Навіть
у випадках
набряку
язика, що не
супроводжується
дихальною
недостатністю,
пацієнти
можуть
потребувати
тривалого
нагляду,
оскільки
лікування
антигістамінними
препаратами
і кортикостероїдами
може бути
недостатнім.

Якщо
набряк
розвивається
на обличчі,
губах і
кінцівках,
він, як
правило,
спонтанно минає,
але на
зниження
інтенсивності
його ознак
добре
впливає
застосування
антигістамінних
препаратів.

Ангіоневротичний
набряк з
набряком гортані
може
призвести до
летального
наслідку.
Набряк язика,
надгортанника
або гортані
може
призвести до
закупорення
дихальних
шляхів, тому
треба
негайно
здійснювати
такі
терапевтичні
заходи:
ввести
підшкірно 0,1 %
розчин
адреналіну в
дозі 0,3–0,5 мл (0,3–0,5 мг)
або 0,1 мл (0,1 мг)
повільно
внутрішньовенно,
після чого
треба ввести
глюкокортикоїд
і
антигістамінний
препарат під
контролем
життєвоважливих
функцій
хворого. У
таких
випадках
слід одразу ж
надати невідкладну
медичну
допомогу.
Вона може
включати
введення
адреналіну
та/або
підтримку
вільної прохідності
дихальних
шляхів.
Пацієнт повинен
перебувати
під
ретельним
наглядом лікаря
до повного і
стабільного
зникнення симптомів.

Інгібітори
АПФ
спричиняють
ангіоневротичний
набряк у
пацієнтів
негроїдної
раси частіше,
ніж у
пацієнтів
іншої
расової
приналежності.

Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ з
сакубітрилом/валсартаном
протипоказане
у зв’язку зі
збільшенням
ризику
розвитку
ангіоневротичного
набряку.
Лікування
сакубітрилом/валсартаном
слід
розпочинати
не раніше ніж
через 36 годин
після
прийому
останньої
дози лізиноприлу.
Лікування
лізиноприлом
слід розпочинати
не раніше ніж
через 36 годин
після
прийому
останньої
дози
сакубітрилу/валсартану
(див. розділи
«Протипоказання»
та
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ з
рацекадотрилом,
інгібіторами
mTOR (наприклад,
сиролімус,
еверолімус,
темсиролімус)
та
вілдагліптином
може
призвести до
підвищення
ризику
розвитку
ангіоневротичного
набряку
(наприклад,
набряк
дихальних шляхів
або язика з
дихальною
недостатністю
або без неї)
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).
Пацієнтам,
які уже
приймають
інгібітори
АПФ, починати
лікування
рацекадотрилом,
інгібіторами
mTOR та
вілдагліптином
слід з обережністю.

Інтестинальний
ангіоневротичний
набряк
відзначався
дуже рідко у
пацієнтів,
які
отримували
терапію
інгібіторами
АПФ. Ці пацієнти
скаржилися
на біль у
животі (з або
без нудоти та
блювання); у
деяких
випадках не
спостерігалося
перед цим
ангіневротичного
набряку
обличчя, та
рівень С-1
естерази був
у нормі.
Діагностика
ангіоневротичного
набряку
повинна
включати
комп’ютерну
томографію
або
УЗ-діагностику,
або огляд хірурга,
симптоми
повинні
зникнути
після припинення
застосування
інгібіторів
АПФ. Інтестинальний
ангіоневротичний
набряк повинен
розглядатися
при
діагностиці
у пацієнтів,
які застосовують
інгібітори
АПФ та
скаржаться на
біль у
животі.

Пацієнти,
які мають в
анамнезі
ангіоневротичний
набряк, не
пов’язаний
із застосуванням
інгібіторів
АПФ, можуть
піддаватися підвищеному
ризику
ангіоневротичного
набряку при
застосуванні
інгібіторів
АПФ.

Анафілактичні
реакції при
проведенні
гемодіалізу.

Проведення
гемодіалізу
мембраною з
поліакрил-нітрилу
(наприклад, AN 69)
пацієнту,
який одержує
інгібітор
АПФ, може
призвести до
анафілактичного
шоку, тому
слід уникати
їх одночасного
застосування.
Слід застосовувати
фільтр
іншого типу
або призначати
антигіпертензивний
препарат іншої
групи.

Анафілактичні
реакції під
час
проведення
аферезу
ліпопротеїнів
низької
щільності.

Рідко
пацієнти, які
отримували
лікування інгібіторами
АПФ при
проведенні
аферезу ліпопротеїнів
низької
щільності з
декстрансульфатом,
відзначали
загрозливі
для життя анафілактичні
реакції. Цієї
небезпечної для
життя
реакції
можна
уникнути
тимчасовим
перериванням
курсу
терапії
інгібітором
АПФ перед
кожним
проведенням
аферезу.

Десенсибілізація
до
перетинчатокрилих
комах (отрута
бджоли, оси).

У деяких
випадках,
коли хворий
застосовував
інгібітор
АПФ і
проводилася
десенсибілізація
до
перетинчатокрилих
комах (отрута
бджоли, оси),
відзначалась
анафілактична
реакція. Цієї
небезпечної
для життя
реакції
можна
уникнути
тимчасовим
перериванням
курсу
терапії
інгібітором
АПФ.

Печінкова
недостатність.

Дуже
рідко
застосування
інгібіторів
АПФ супроводжувалося
синдромом,
який починався
з
холестатичної
жовтяниці
або гепатиту
і призводив
до миттєвого
некрозу печінки
та іноді до
летального
наслідку. Механізм
цього
синдрому не
виявили.
Пацієнтам,
які
приймають        Амапін-Л, у яких
розвивається
жовтяниця
або відзначається
підвищення
печінкових
ферментів,
необхідно
припинити
застосування
препарату та
звернутися по
медичну
допомогу.

Нейтропенія/агранулоцитоз.

У
пацієнтів,
які
приймають
інгібітори
АПФ, можуть
розвиватися
нейтропенія/агранулоцитоз,
тромбоцитопенія
і анемія. При
нормальній
функції
нирок і при
відсутності
ускладнень
нейтропенія
розвивається
рідко. Нейтропенія
і
агранулоцитоз
зворотні та
проходять
після
припинення
прийому
інгібіторів
АПФ. У
зв’язку з
тим, що
однозначно
не можна
виключити
можливість
агранулоцитозу,
періодично
треба
контролювати
картину крові.
Лізиноприл
слід
застосовувати
особливо
обережно
пацієнтам із
захворюванням
сполучної тканини
з судинними
проявами, при
проведенні
лікування
імунодепресантами,
алопуринолом
або
прокаїнамідом,
а також при
комбінації
цих факторів,
особливо при
наявності
вже
існуючого
порушення
функції
нирок. У деяких
таких
пацієнтів
розвиваються
тяжкі
інфекції, які
іноді не
реагують на
інтенсивну
терапію
антибіотиками.
При
застосуванні
лізиноприлу
цій групі
пацієнтів
рекомендується
проводити
періодичний
моніторинг
лейкоцитів, а
також слід
попередити
пацієнта про
необхідність
інформування
лікаря щодо
будь-яких ознак
інфекції.

Подвійна
блокада
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи
(РААС).

Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ, блокаторів
рецепторів
ангіотензину
II (БРА II) або
аліскірену
підвищує
ризик
розвитку артеріальної
гіпотензії,
гіперкаліємії
і порушення
функції
нирок
(включаючи
гостру ниркову
недостатність).
З цієї
причини
подвійна блокада
РААС шляхом
одночасного
застосування
з
інгібіторами
АПФ, БРА II або
аліскірену
не
рекомендується
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види взаємодій»).

Якщо
подвійна
блокада РААС
абсолютно
показана,
необхідний
ретельний
нагляд фахівця
та
обов’язковий
моніторинг
функції нирок,
водно-електролітного
балансу,
артеріального
тиску.
Інгібітори
АПФ і БРА II не слід
застосовувати
одночасно
пацієнтам з
діабетичною
нефропатією.

Расова
приналежність.

Як і у
випадку з
іншими
інгібіторами
АПФ, ефективність
препарату
підвищується
у темношкірих
пацієнтів
внаслідок
наявності серед
них великої
кількості
хворих на низькоренінову
артеріальну
гіпертензію
порівняно зі
світлошкірими.

Інгібітори
ангіотензинперетворювального
ферменту є
причиною
розвитку
ангіоневротичного
набряку
частіше у
темношкірих пацієнтів,
ніж у
світлошкірих.

Кашель.

Як
правило,
кашель
спостерігається
при лікуванні
інгібіторами
АПФ. Він
сухий, постійний
та зникає
після
відміни
терапії інгібіторами
АПФ.
Спричинений
інгібіторами
АПФ кашель
потрібно
розглядати
при диференціальній
діагностиці
кашлю.

Хірургічне
втручання/загальна
анестезія.

При
проведенні
оперативного
втручання
або при
застосуванні
засобів для
наркозу, що
спричиняють
гіпотензію,
лізиноприл
гальмує
компенсаторне
вивільнення
ангіотензину-II.
Гіпотензію,
що відзначається
в цьому
випадку,
відповідно до
описаного
механізму
можна
усунути введенням
0,9 % розчину
натрію
хлориду.

Гіперкаліємія.

Інгібітори
АПФ можуть
спричинити
розвиток
гіперкаліємії,
оскільки
вони
пригнічують
виділення
альдостерону.
Як правило,
даний ефект
клінічно
незначний у
пацієнтів з
нормальною
функцією
нирок. Однак
у пацієнтів з
порушенням
функції
нирок,
цукровим
діабетом ІІ
типу та/або у
пацієнтів,
які
приймають
харчові
добавки, що
містять
калій (у т. ч.
замінники
солі),
калійзберігаючі
діуретики
(наприклад
спіронолактон,
тріамтерен
або амілорид),
а також у
пацієнтів,
які
приймають інші
препарати, що
можуть
підвищувати
вміст калію в
сироватці
крові
(наприклад,
гепарин,
триметоприм
або
комбінований
лікарський
засіб
ко-тримоксазол
(триметоприм/сульфаметоксазол),
та особливо
антагоністи
альдостерону
або
блокатори
рецепторів
ангіотензину,
може
розвинутися
гіперкаліємія.
Слід з обережністю
застосовувати
калійзберігаючі
діуретики та
блокатори
рецепторів
ангіотензину
пацієнтам,
які
приймають
інгібітори
АПФ. У разі
необхідності
одночасного застосування
зазначених
вище
препаратів
рекомендується
регулярний
контроль
вмісту калію
в сироватці
крові та
функціонального
стану нирок
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Пацієнти,
хворі на
цукровий
діабет.

Необхідний
більш
ретельний
контроль рівня
глюкози у
перший
місяць
лікування
інгібіторами
АПФ додатково
до
попереднього
лікування
інсуліном
або
пероральними
гіпоглікемічними
препаратами.

Літій.

Не
рекомендовано
поєднувати
препарати літію
та
лізиноприл.

Особливості
застосування,
пов’язані з
амлодипіном

Немає
даних щодо
застосування
амлодипіну
при гіпертонічному
кризі.

Амлодипін
не впливає на
результати
лабораторних
досліджень.

Серцева
недостатність.

З
обережністю
застосовувати
пацієнтам із
серцевою
недостатністю,
у
дослідженні
у пацієнтів
із серцевою
недостатністю
тяжкого
ступеня (клас
ІІІ та ІV за
класифікацією
NYNA) при
застосуванні
амлодипіну
частота
випадків
розвитку
набряку
легень була
вищою
порівняно із
застосування
плацебо.

Блокатори
кальцієвих
каналів, у
тому числі
амлодипін,
слід з
обережністю
призначати пацієнтам
із застійною
серцевою
недостатністю,
оскільки
вони
підвищують
ризик серцево-судинних
подій і
летальності
у майбутньому.

Печінкова
недостатність.

Період
напіввиведення
амлодипіну
та параметри
AUC вищі у
пацієнтів із
порушенням
функції
печінки; рекомендацій
стосовно доз
препарату
немає. Тому
даній
категорії
пацієнтів
слід розпочинати
застосування
препарату із
найнижчої
дози. Слід
бути
обережними
як на початку
застосування
препарату,
так і під час
збільшення
дози.
Пацієнтам із
тяжкою
печінковою
недостатністю
може бути
необхідним
повільний підбір
дози.
Пацієнтам із
тяжкою
печінковою
недостатністю
може бути
необхідним
підбір дози
та ретельний
нагляд за
станом пацієнта.

Літній
вік.

При
застосуванні
стандартної
дози обох активних
інгредієнтів
в осіб літнього
віку
спостерігався
вищий рівень
цих інгредієнтів
у плазмі
крові, тому
дозу препарату
цим хворим
треба
встановлювати
з обережністю,
хоча значної
різниці в
ефективності
не
відзначалося
у пацієнтів
молодих і
літнього
віку. Коли у
літньому
віці відбувається
зниження
функції
нирок,
лікування
препаратом
Амапін-Л
потрібно
проводити
відповідно
до
інструкцій
для
пацієнтів з
порушенням
функції
нирок (див.
розділ
«Спосіб застосування
та дози»).

Ниркова
недостатність.

Таким
пацієнтам
амлодипін
можна
призначати у
звичайних
дозах. Зміни
концентрацій
амлодипіну у
плазмі крові
не корелюють
зі ступенем
ниркової
недостатності.
Амлодипін не
виводиться
за допомогою
діалізу.

Гіперкаліємія.

Підвищення
рівня калію у
сироватці
крові було
виявлено у
деяких
пацієнтів,
які отримують
терапію
інгібіторами
АПФ. До
пацієнтів з
ризиком
розвитку
гіперкаліємії
відносяться
люди з
порушенням
функції
нирок, цукровим
діабетом,
гострою
серцевою
недостатністю,
зневодненням,
метаболічним
ацидозом або
супутнім
застосуванням
калійзберігаючих
діуретиків,
добавок
калію або
замінників,
які містять
солі калію
або будь-якої
іншої речовини,
яка
зумовлює
збільшення
рівня калію у
сироватці
крові. Якщо
необхідно застосовувати
супутні
вищезазначені
засоби,
рекомендується
проводити
регулярний контроль
рівня калію в
сироватці
крові.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Вагітність.

Лікарський
засіб
Амапіну-Л
протипоказано
застосовувати
вагітним і
жінкам, які
планують
завагітніти
(див. розділ
«Протипоказання»).

Досвід
застосування
лізиноприлу
і амлодипіну
вагітним
жінкам в
адекватних
контрольованих
клінічних
дослідженнях
відсутній.
Однак
застосування
обох активних
речовин не
рекомендується
або протипоказано
(інформацію
щодо
активних речовин
див. у
розділі
«Склад»).

Якщо під
час
лікування
препаратом
Амапіну-Л
підтверджується
вагітність,
його
застосування
необхідно
негайно
припинити,
якщо
необхідно −
замінити іншим
лікарським
засобом,
дозволеним
для застосування
вагітним
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Застосування
лікарського
засобу
Амапіну-Л не
слід
починати у
період
вагітності.
Якщо
продовження
лікування
препаратом
Амапін-Л
визнано за
необхідне,
пацієнток,
які планують
вагітність,
слід
перевести на
альтернативні
гіпотензивні
засоби з відомим
профілем
безпеки
застосування
у період вагітності.

Застосування
лізиноприлу

Епідеміологічні
дані про
ризик
тератогенності,
пов’язаний
із
застосуванням
інгібіторів
АПФ під час І
триместру
вагітності,
не є
переконливими,
однак деяке
збільшення
ризику не
виключено.
Якщо
продовження
лікування
інгібітором
АПФ визнано
за необхідне,
пацієнток, які
планують
вагітність,
слід
перевести на
альтернативні
гіпотензивні
засоби з відомим
профілем
безпеки
застосування
у період
вагітності.
При
підтвердженні
вагітності
слід негайно
припинити
лікування інгібітором
АПФ і, при
необхідності,
почати
альтернативне
лікування.

Відомо,
що
застосування
інгібіторів
АПФ під час
ІІ і ІІІ
триместрів
вагітності
індукує
фетотоксичність
(зниження
функції нирок,
маловоддя,
уповільнення
окостеніння кісток
черепа) і
неонатальну
токсичність
(ниркова
недостатність,
артеріальна гіпотензія,
гіперкаліємія).
Якщо
інгібітор
АПФ
застосовувався
з ІІ
триместру
вагітності,
рекомендується
ультразвукове
дослідження
функції
нирок і
черепа. За
новонародженими
і грудними
дітьми,
матері яких приймали
інгібітори
АПФ,
рекомендується
вести ретельний
нагляд для
своєчасного
виявлення артеріальної
гіпотензії
(див. розділи
«Протипоказання»
та
«Особливості
застосування»).

Застосування
амлодипіну

Безпека
застосування
амлодипіну
для вагітних
жінок не
встановлена.

Відомо,
що у
дослідженнях
на тваринах
спостерігалася
репродуктивна
токсичність
при
застосуванні
високих доз.
Застосування
у період
вагітності
можливе лише
у разі відсутності
більш
безпечного
альтернативного
лікування, а
також у
випадках,
коли саме
захворювання
пов’язане з
великим
ризиком для
матері та
плода.

Період
годування
груддю.

Інформація
щодо
застосування
лізиноприлу
у період
годування
груддю
відсутня. Амлодипін
проникає у
грудне
молоко.
Кількість
амлодипіну,
отриманого
дитиною з
молоком
матері, оцінюється
з
міжквартильним
діапазоном
3–7 %, максимум –
15 %. Вплив
амлодипіну
на дитину не
оцінювався.

Лікарський
засіб
Амапіну-Л
протипоказано
застосовувати
у період
годування
груддю, cлід
застосовувати
альтернативні
препарати зі
встановленим
профілем
безпеки,
особливо у
разі
грудного
годування
новонародженого
або
недоношеної
дитини (див. розділ
«Протипоказання»).

Фертильність

Дані
адекватних
контрольованих
клінічних
досліджень
про вплив
лізиноприлу
і амлодипіну
на
фертильність
відсутні.

Застосування
амлодипіну

Повідомляли
про оборотні
біохімічні
зміни у
головках
сперматозоїдів
у деяких пацієнтів,
які
отримували
блокатори
кальцієвих
каналів.
Клінічних
даних про
можливий вплив
амлодипіну
на
фертильність
недостатньо.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими механізмами.

Пов’язана
з
лізиноприлом

При
керуванні
автотранспортом
або роботі з
механізмами
слід
враховувати
можливий
розвиток
запаморочення
або
втомлюваності.

Пов’язана
з
амлодипіном

Амлодипін
може
спричиняти
незначний
або помірний
вплив на
здатність
керувати
транспортними
засобами і
механізмами.
У пацієнтів,
які
відчувають
запаморочення,
головний
біль, втому
або нудоту,
може порушуватися
здатність до
реагування.
Рекомендується
дотримуватися
обережності, особливо
на початку
лікування.

Відповідно
до
зазначеного
вище,
препарат Амапін-Л
може
впливати на
здатність
керувати
транспортними
засобами та
роботу з механізмами
(особливо на
початку
лікування).

Спосіб
застосування
та дози.

Застосовувати
препарат
пропонується
у тому
випадку, якщо
не вдалося
досягти
бажаного
значення
артеріального
тиску при
монотерапії
одним із
компонентів
препарату.

Доза
препарату
для дорослих,
які не застосовують
інші
антигіпертензивні
препарати, – 1–2
таблетки на
добу. У
зв’язку з
тим, що їжа не впливає
на
всмоктування
діючих
речовин, препарат
можна
застосовувати
незалежно від
прийому їжі.

Ниркова
недостатність

Для
підбору
оптимальної
початкової
дози і
підтримуючої
дози у
пацієнтів з
нирковою
недостатністю
титрування
доз слід проводити
в індивідуальному
порядку,
використовуючи
окремі компоненти
препарату –
лізиноприл і
амлодипін.

Під час
терапії
препаратом
Амапін-Л слід
контролювати
функцію
нирок, вміст
калію і натрію
в сироватці
крові. У разі
погіршення функції
нирок слід
припинити
прийом препарату
Амапін-Л і
замінити
його
окремими
компонентами,
підібраними
належним
чином. Амлодипін
не
виводиться
за допомогою
діалізу.

Печінкова
недостатність

Рекомендації
щодо доз у
пацієнтів з
легкою або
помірною
печінковою
недостатністю
ще не
розроблені,
тому підбір
доз таким
пацієнтам
слід
здійснювати
з обережністю,
і починати
слід з
мінімальної
дози в
діапазоні
дозування
(див. розділи
«Фармакокінетика»
та
«Особливості
застосування»).
Для підбору
оптимальної
початкової
дози і
підтримуючої
дози у
пацієнтів з
печінковою
недостатністю
титрування
доз слід проводити
в
індивідуальному
порядку, використовуючи
вільну
комбінацію
лізиноприлу
і амлодипіну.

Фармакокінетику
амлодипіну
при тяжкій печінковій
недостатності
не
досліджували.
Застосування
амлодипіну у
пацієнтів з тяжкою
печінковою
недостатністю
слід починати
з найнижчої
дози, при
цьому
титрування
доз слід
проводити
повільно.

Пацієнти
літнього
віку (від 65
років)

Пацієнтам
літнього
віку
препарат слід
призначати з
обережністю.

Відомо,
що у
клінічних
дослідженнях
зміна
профілю
ефективності
і безпеки
амлодипіну
або
лізиноприлу
залежно від
віку не спостерігалося.
Щоб обрати
оптимальну
підтримуючу
дозу для
пацієнтів
літнього
віку, титрування
доз слід
проводити в
індивідуальному
порядку,
використовуючи
вільну комбінацію
лізиноприлу
і амлодипіну.

Діти.

Дані
про безпеку
та
ефективність
застосування
амлодипіну і
лізиноприлу
дітям відсутні.
Тому
препарат не
призначати
цій віковій
категорії
пацієнтів.

Передозування.

Немає
даних про
передозування
лікарського
засобу
Амапін-Л у людини.

Передозування
лізиноприлу

Дані про
передозування
у людини
обмежені. Симптоми,
пов’язані з
передозуванням
інгібіторами
АПФ, можуть
проявлятися
артеріальною
гіпотензією,
циркуляторним
шоком, порушенням
електролітного
балансу, нирковою
недостатністю,
гіпервентиляцією,
тахікардією,
прискореним
серцебиттям,
брадикардією,
запамороченням,
тривжністю
та кашлем.
При
передозуванні
рекомендується
внутрішньовенне
введення
фізіологічного
розчину. У
разі розвитку
артеріальної
гіпотензії
слід покласти
пацієнта на спину.
Можна також
розглянути
доцільність
інфузійного
введення
ангіотензину
II та/або
внутрішньовенного
введення
катехоламінів.

У разі,
якщо прийом
препарату
стався недавно,
необхідно
провести
заходи для
виведення
лізиноприлу
(наприклад,
викликати
блювання,
промити
шлунок,
ввести
сорбенти і
натрію сульфат).
Лізиноприл
можна
видалити з
системного
кровотоку
шляхом
проведення
гемодіалізу
(див. розділ
«Особливості
застосування»).
При розвитку
брадикардії,
стійкої до
медикаментозної
терапії,
показано
застосування
штучного
водія ритму.
Необхідний
постійний
контроль
основних
показників
життєдіяльності,
вмісту
електролітів
і концентрації
креатиніну в
сироватці
крові.

Передозування
амлодипіну

Дані про
навмисне
передозування
у людини обмежені.

Симптоми

Передозування
може
призвести до
надмірної
периферичної
вазодилатації
з
рефлекторною
тахікардією.
Зареєстрована
також
виражена і
тривала
системна
артеріальна
гіпотензія,
аж до шоку з
летальним
наслідком.

Зрідка
повідомлялося
про розвиток
некардіогенного
набряку
легенів внаслідок
передозування
амлодипіну,
який може мати
відстрочений
початок
(через 24–48
годин після
прийому) і
потребувати
штучної
вентиляції
легень.
Факторами, що
сприяють
розвитку
некардіогенного
набряку легень,
можуть бути
ранні
реанімаційні
заходи (включаючи
перевантаження
рідиною) для
підтримки
перфузії та
серцевого
викиду.

Лікування

При
клінічно
значущій
артеріальній
гіпотензії
внаслідок
передозування
амлодипіну
необхідно
проводити
активні
заходи з підтримки
серцево-судинної
системи, включаючи
частий контроль
показників
серцево-судинної
і дихальної
систем,
покласти
пацієнта на
спину, піднявши
нижні
кінцівки
(вище голови),
і контролювати
об’єм
циркулюючої
крові і діурезу.

Може
виникнути
потреба у
введенні
вазопресорів
для
відновлення
судинного
тонусу і артеріального
тиску, за
умови
відсутності
протипоказань
до їх
застосування.
Внутрішньовенне
введення
кальцію
глюконату
може мати
позитивний
вплив на
зворотний
розвиток
ефектів,
спричинених
блокадою
кальцієвих
каналів.

У деяких
випадках
може бути
ефективним промивання
шлунка.
Відомо, що у
дослідженнях
з участю
здорових
добровольців
прийом активованого
вугілля в
інтервалі до
2 годин після
прийому 10 мг
амлодипіну
зменшив швидкість
всмоктування
амлодипіну.

Оскільки
амлодипін
значною
мірою зв’язується
з білками плазми
крові, діаліз
неефективний.

Передозування
лікарським
засобом
Амапін-Л може
призвести до
надлишкової
периферичної
вазодилатації
з вираженою
артеріальною
гіпотензією
та гострою
судинною
недостатністю,
порушень
електролітного
балансу,
ниркової
недостатності,
гіпервентиляції,
тахікардії,
прискореного
серцебиття,
брадикардії,
запаморочення,
тривожності
та кашлю.
Рекомендується
проведення
симптоматичного
лікування
(покласти
пацієнта на
спину,
спостереження
і, при
необхідності,
підтримка
функцій серцево-судинної
і дихальної
систем,
артеріального
тиску, об’єму
циркулюючої
крові і
електролітного
балансу, а
також
концентрації
креатиніну в
сироватці
крові). У разі
вираженої артеріальної
гіпотензії
необхідно
покласти
пацієнта на
спину,
піднявши
нижні кінцівки
на рівень
вище голови;
якщо
введення
рідини не дало
достатнього
результату,
може потребуватися
підтримуюча
терапія у
вигляді введення
периферичних
вазопресорів
за умови
відсутності
протипоказань
до їх застосування.
Можна також
розглянути
доцільність
інфузійного
введення
ангіотензину
II.
Внутрішньовенне
введення
кальцію
глюконату
може виявити
позитивний
вплив на
зворотний
розвиток ефектів,
спричинених
блокадою
кальцієвих
каналів.

Лізиноприл
можна
видалити з
системного кровотоку
шляхом
проведення
гемодіалізу. Застосування
високопроточних
поліакрилонітрилових
мембран під
час діалізу
не рекомендується.

Побічні
реакції.

Лізиноприл.

З
боку крові та
лімфатичної
системи:
зниження
рівня
гемоглобіну
та гематокриту,
пригнічення
кістково-мозкового
кровотворення,
анемія, тромбоцитопенія,
лейкопенія,
нейтропенія,
агранулоцитоз,
гемолітична
анемія, лімфаденопатія.

З
боку імунної
системи:
аутоімунні
порушення,
анафілактична/анафілактоїдна
реакція.

З
боку
метаболізму:
гіпоглікемія.

З
боку психіки:
зміни
настрою,
порушення сну,
галюцинації,     сплутаність
свідомості.

З
боку
нервової
системи:
головний
біль,
запаморочення,
парестезії, порушення
смакових
відчуттів,
порушення рівноваги,
дезорієнтація,
порушення
нюху, депресія,
непритомність,
вертиго.

З
боку
серцево-судинної
системи:
ортостатичні
порушення
(включаючи
артеріальну
гіпотензію),
інфаркт
міокарда або
інсульт (як
наслідок
значного
зниження артеріального
тиску у
пацієнтів з
високим ризиком),
відчуття
посиленого
серцебиття,
тахікардія,
феномен
Рейно.

З
боку
кістково-м’язової
системи:
м’язові
спазми.

З
боку
дихальної
системи:
кашель,
бронхіт,
риніт,
задишка,
диспное, ангіоневротичний
набряк,
бронхоспазм,
синусит,
глосит,
алергічний
альвеоліт/еозинофільна
пневмонія,
інфекції
верхніх
дихальних
шляхів.

З
боку
травного
тракту та печінки:
діарея,
блювання,
нудота,
абдомінальний
біль,
диспепсія,
сухість у
роті,
зменшення
апетиту,
зміни смаку,
панкреатит,
інтестинальний
ангіоневротичний
набряк,
запор, гепатит,
у т. ч.
холестатичний
або
гепатоцелюлярний,
жовтяниця,
печінкова
недостатність.

З
боку шкіри та
підшкірної
клітковини:
висипання,
свербіж,
реакції
гіперчутливості/ангіоневротичний
набряк
обличчя, губ, язика,
кінцівок,
голосової
щілини та/або
глотки,
відчуття
жару,
гіперемія
шкіри, кропив’янка,
алопеція,
псоріаз,
посилення
потовиділення,
доброякісний
лімфаденоз
шкіри⃰, пухирчатка,
токсичний
епідермальний
некроліз
(синдром
Лайєлла),
синдром
Стівенса–Джонсона,
ексудативна
мультиформна
еритема,
псевдолімфома
шкіри, може
проявлятися
такими
симптомами
як відчуття
жару, біль у
м’язах, суглобах,
артрит,
васкуліт,
еозинофілія,
лейкоцитоз
та/або
позитивний
аналіз на
антинуклеарні
антитіла
(AНА-титр),
прискорення
швидкості
осідання
еритроцитів
(ШОЕ), фотосенсибілізація,
висип. При
розвитку
тяжкої шкірної
реакції слід
припинити
лікування лізиноприлом
і негайно
звернутися
до лікаря.

З
боку
ниркової
системи:
дисфункція
нирок,
уремія,
гостра
ниркова недостатність,
олігурія/анурія.

З
боку
репродуктивної
системи:
імпотенція,
гінекомастія.

З
боку
ендокринної
системи:
неадекватна
секреція
антидіуретичного
гормону.

Загальні
порушення:
підвищена
втомлюваність,
астенія.

Лабораторні
показники:
підвищення
концентрації
сечовини,
креатиніну в
сироватці
крові,
гіперкаліємія,
підвищення
активності
печінкових
ферментів,
підвищення
білірубіну в
сироватці
крові,
гіпонатріємія,
протеїнурія.

Амлодипін.

З
боку крові та
лімфатичної
системи:
лейкоцитопенія,
тромбоцитопенія.

З
боку імунної
системи:
алергічні
реакції.

Порушення
метаболізму
та
аліментарні
розлади:
гіперглікемія.

З
боку психіки:
безсоння,
зміни
настрою (включаючи
тривожність),
депресія,
сплутаність
свідомості.

З
боку
нервової
системи:
сонливість,
запаморочення,
головний
біль (головним
чином на
початку
лікування),
тремор,
дисгевзія,
синкопе,
гіпестезія,
парестезія,
гіпертонус,
периферична
нейропатія, екстрапірамідний
синдром.

З
боку органів
зору:
порушення
зору
(включаючи
диплопію).

З
боку органів
слуху та
лабіринту:
дзвін у
вухах.

З
боку серця:
посилене
серцебиття,
інфаркт
міокарда, аритмія
(включаючи
брадикардію,
шлуночкову тахікардію
та
мерехтіння
передсердь).

З
боку судин:
припливи,
артеріальна
гіпотензія,
васкуліт.

З
блоку
дихальної
системи:
диспное,
риніт,
кашель.

З
боку
травного
тракту:
біль у
животі,
нудота,
блювання,
диспепсія, порушення
перистальтики
кишечнику
(включаючи
запор та
діарею),
сухість у
роті,
панкреатит,
гастрит,
гіперплазія
ясен.

З
боку
гепатобіліарної
системи:
гепатити,
жовтяниця,
підвищення
рівня печінкових
ферментів (що
найчастіше
асоціювалося
із
холестазом).

З
боку шкіри та
підшкірної
тканини:
алопеція,
пурпура,
зміна
забарвлення
шкіри,
підвищене
потовиділення,
свербіж, висип,
екзантема,
ангіоневротичний
набряк, мультиформна
еритема,
кропив’янка,
ексфоліативний
дерматит,
синдром
Стівенса
Джонсона,
набряк
Квінке,
фоточутливість,
токсичний
епідермальний
некроліз.

З
боку
скелетно-м’язової
та сполучної
тканин:
набрякання
гомілок,
артралгія,
міалгія, судоми
м’язів, біль
у спині.

З
боку
сечовидільної
системи:
порушення
сечовиділення,
ніктурія,
підвищена
частота
сечовипускання.

З
боку
репродуктивної
системи та
молочних
залоз:
імпотенція, гінекомастія.

Загальні
порушення та
стани у місці
введення:
набряк,
стомлюваність,
біль за
грудиною, астенія,
біль,
нездужання.

Інші:
збільшення
або
зменшення
маси тіла.

*Повідомлялося
про
симптомокомплекс,
який може
включати
один або
декілька з
наступних симптомів:
гарячка,
васкуліт,
міалгія,
артралгія/артрит,
позитивна
реакція на
антинуклеарні
антитіла
(АНА),
збільшення
швидкості
осідання
еритроцитів
(ШОЕ),
еозинофілія
і лейкоцитоз,
висипи на
шкірі,
фотосенсибілізація
або інші
зміни з боку
шкіри.

**Найчастіше
асоціювалося
із
холестазом.

Дані
клінічних
досліджень з
безпеки дозволяють
припустити,
що
лізиноприл
зазвичай
добре
переноситься
дітьми і
підлітками з
артеріальною
гіпертензією,
і профіль безпеки
у цій віковій
групі
порівнянний
з таким у
дорослих.

Повідомлення
про
підозрювані
побічні
реакції

Повідомлення
про
підозрювані
побічні реакції
після
реєстрації
препарату
відіграють
важливу роль
і дозволяють
продовжувати
спостереження
за
співвідношенням
«користь/ризик»
при
застосуванні
лікарського
засобу.
Медичним
працівникам
рекомендується
повідомляти
про
підозрювані
побічні
реакції
через державну
систему
повідомлень
про побічні
реакції.

Термін
придатності. 2 роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
при
температурі
не вище 30 °С в
оригінальній
упаковці.

Зберігати
в недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

По 10
таблеток у
стрипі, по 1
або 3 стрипи в
картонній
упаковці.

Категорія
відпуску. За рецептом.

Виробник.

МАКЛЕОДС
ФАРМАСЬЮТИКАЛС
ЛІМІТЕД.

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження
його
діяльності.

Фаза ІІ,
Плот № 12, 15, 21, 23, 24, 25, 26, 27, 28 і
30, Сюрвей № 366,
Прем’єр Індастріал
Істейт,
Качигам,
Даман, 396210,
Індія.