ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського засобу

ЛІЗИНОПРИЛ

(LISINOPRIL)

Склад:

діюча
речовина:
лізиноприл;

1
таблетка містить
10 мг, або 20 мг
лізиноприлу (у
вигляді
лізиноприлу
дигідрату);

допоміжні
речовини: кальцію
гідрофосфат
дигідрат,
маніт (Е 421),
крохмаль
прежелатинізований,
крохмаль кукурудзяний,
кремнію
діоксид
колоїдний безводний,
магнію
стеарат.

Лікарська
форма.
Таблетки.

Основні
фізико-хімічні
властивості:

таблетки
по 10 мг: білі,
круглі,
двоопуклі
однорідні
таблетки, з
неушкодженими
краями та
рискою з
одного боку;

таблетки
по 20 мг: білі,
круглі,
двоопуклі
однорідні
таблетки, з
неушкодженими
краями.

Фармакотерапевтична
група.
Інгібітори
ангіотензинперетворюючого
ферменту
(АПФ).

Код АТХ
С09А А03.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Лізиноприл
– це
інгібітор
пептидилдипептидази.
Він
пригнічує
АПФ, який є
каталізатором
перетворення
ангіотензину
I у судинозвужувальний
пептид,
ангіотензин
II. Ангіотензин
II також
стимулює
секрецію альдостерону
корою
надниркових
залоз. Пригнічення
АПФ
призводить
до зниження
концентрації
ангіотензину
II, що зумовлює
зменшення
судинозвужувальної
активності
та зменшення
секреції
альдостерону.
Останнє
зниження може
призвести до
підвищення
концентрації
калію в
сироватці
крові.

Оскільки
вважається,
що в основі
механізму, за
допомогою
якого
лізиноприл
знижує артеріальний
тиск, лежить,
перш за все,
пригнічення
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи
(РААС),
лізиноприл
знижує
артеріальний
тиск навіть у
пацієнтів з
артеріальною
гіпертензією
з низьким
рівнем
реніну.
АПФ
ідентичний
кіненазі II,
ферменту,  який
деградує
брадикінін.
Залишається
невизначеним,
чи є
важливими
підвищені
рівні
брадикініну,
сильного
судинорозширювального
пептиду, у
терапевтичних
ефектах
лізиноприлу.

Крім
зниження
артеріального
тиску, лізиноприл
зменшує
альбумінурію
за рахунок змін
гістології
та
гемодинаміки
гломерулярного
апарату
нирок.
Лікування
лізиноприлом
не впливає на
контроль
глікемії, що
підтверджується
відсутністю
значного впливу
на рівень
глікозильованого
гемоглобіну
(HbA1c).

Відіграє
позитивну
роль у
відновленні
функції
ушкодженого
ендотелію у
хворих із гіперглікемією.

Відомо, що
під час
клінічного
дослідження
з участю 115 дітей з
артеріальною
гіпертензією
віком від 6 до 16
років
пацієнти з
масою тіла
менше 50 кг
отримували 0,625
мг, 2,5 мг або 20 мг
лізиноприлу 1
раз на добу, а
пацієнти з
масою тіла
понад 50 кг отримували
1,25 мг, 5 мг або 40 мг
лізиноприлу 1
раз на добу.
Наприкінці
другого
тижня
дослідження
лізиноприл,
що вводили 1
раз на добу,
знижував
артеріальний
тиск залежно
від дози, з
послідовною
антигіпертензивною
дією,
продемонстрованою
у дозах,
вищих за 1,25 мг.

Цей ефект
підтвердився
на етапі
скасування
препарату,
під час якого
діастолічний
тиск був
приблизно на
9 мм рт. ст.
вищим у
пацієнтів,
рандомізованих
до плацебо,
ніж у
пацієнтів,
які були
рандомізовані,
щоб
отримувати
середні і
високі дози
лізиноприлу.
Залежна від
дози антигіпертензивна
дія
лізиноприлу
прослідковувалася
у деяких
демографічних
підгрупах: вік,
стадія
Таннера,
стать і раса.

Фармакокінетика.

Лізиноприл
– це
перорально
активний
інгібітор
АПФ, що не
містить
сульфгідрилу.

Всмоктування.

При
пероральному
прийомі
лізиноприлу
максимальна
концентрація
в сироватці
крові (Смакс)
досягається
приблизно
через 7 годин,
хоча спостерігається
тенденція до
незначної затримки
в часі, що
потрібно для
досягнення
пікових
концентрацій
у сироватці
крові, у пацієнтів
із гострим
інфарктом
міокарда.
Зважаючи на
кількість, що
виділяється
із сечею,
середня
швидкість
всмоктування
лізиноприлу
становить
приблизно 25 %
при прийомі
дози 5–80 мг.
Варіабельність
показників
між
пацієнтами
може
становити
від 6 до 60 %.
Абсолютна
біодоступність
лізиноприлу зменшується
приблизно до
16 % у пацієнтів
із серцевою
недостатністю.
Вживання їжі
не впливає на
всмоктування
лізиноприлу.

Розподіл.

Лізиноприл
не
зв’язується
з іншими
білками
сироватки
крові, крім
циркулюючого
AПФ. Як
показують
дослідження
на тваринах,
лізиноприл погано проникає
через
гематоенцефалічний
бар’єр.

Виведення.

Лізиноприл
не зазнає
метаболізму
і виводиться
виключно
нирками в
незміненому
вигляді. При
багаторазовому
дозуванні ефективний
період напіввиведення
акумуляції становить
12,6 години.
Кліренс
лізиноприлу
становить
приблизно 50
мл/хв у
здорових
добровольців.  Зниження
концентрації
в сироватці
крові має
пролонговану
кінцеву фазу,
що не
сприяє
накопиченню препарату. Ця
кінцева фаза,
можливо,
являє собою
насичене
зв’язування
з АПФ та не є
пропорційною
до дози.

Порушення
функції
печінки.

Порушення
функції
печінки у
пацієнтів із цирозом
призвело до
зменшення
абсорбції лізиноприлу
(приблизно на
30 %, як було
визначено за
сечовим
відновленням),
але через знижений
кліренс
призвело
також до
збільшення експозиції
(приблизно на
50 %) порівняно
зі здоровими
добровольцями.

Порушення
функції
нирок.

Порушення
функції
нирок
зменшує
виведення
лізиноприлу,
який
виводиться
нирками. Дане
зменшення
має клінічне
значення
тільки тоді,
коли рівень
клубочкової
фільтрації
становить
менше 30 мл/хв. При легкому
та помірному
порушенні
функції
нирок
(кліренс
креатиніну
становить 30-80
мл/хв),
середня
площа під
кривою (AUC)
збільшується
тільки на 13 %.
При тяжкому
порушенні
функції
нирок
(кліренс
креатиніну
становить 5-30
мл/хв)
середня AUC
збільшується
у 4,5 раза
порівняно з
нормою.
Лізиноприл
можна
видалити за
допомогою
діалізу.
Протягом
4 годин
гемодіалізу
концентрація
лізиноприлу в
плазмі крові
знижувалися
в середньому
на 60 % із
діалізним
кліренсом 40-55
мл/хв.

Серцева недостатність.

Пацієнти
із серцевою
недостатністю
мають більшу
експозицію
лізиноприлу
порівняно зі
здоровими добровольцями
(збільшення AUC
в середньому
на 125 %), але
завдяки виведенню
лізиноприлу
із сечею
мають зниження
абсорбції
приблизно на
16 % порівняно
зі здоровими
добровольцями.

Діти.

Фармакокінетичний
профіль
лізиноприлу був
досліджений
у 29 пацієнтів
віком від 6 до 16 років,
які
страждають
на
артеріальну
гіпертензію,
і в яких
швидкість
клубочкової
фільтрації (ШКФ)
вище 30 мл/хв/1,73 м2.
При прийомі
дози від 0,1 до 0,2
мг/кг
усталена
концентрація
лізиноприлу
в плазмі
крові,
досягнута
протягом 6
годин, а
також ступінь
всмоктування,
що
ґрунтується
на виведенні
із сечею,
становили
приблизно 28 %. Ці
значення
були
аналогічні
значенням, отриманих
у дорослих
пацієнтів.
Значення AUC і Cмакс
у дітей в
даному
дослідженні
узгоджуються
зі
значеннями,
отриманими у
дорослих.

Літні
пацієнти.

У літніх
пацієнтів
рівень
лізиноприлу
вищий; AUC вище
приблизно на
60 %, ніж у
молодих пацієнтів.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Гіпертензія,
серцева
недостатність
(симптоматичне
лікування),
гострий
інфаркт міокарда
(короткотривале
лікування (6
тижнів) пацієнтів
зі
стабільною
гемодинамікою
впродовж 24
годин після
гострого
інфаркту міокарда),
початкова
діабетична
нефропатія у
пацієнтів,
хворих на
цукровий
діабет ІІ
типу з
артеріальною
гіпертензією.

Протипоказання.

- Гіперчутливість
до діючої або
допоміжних
речовин
препарату.

-
Гіперчутливість
до
будь-якого
іншого
інгібітора АПФ.

-
Ангіоневротичний
набряк в
анамнезі, пов’язаний
із
попереднім
лікуванням
іншими інгібіторами
AПФ.

- Одночасне
застосування
Лізиноприлу
з терапією
сакубітрилом/валсартаном.
Прийом Лізиноприлу
не слід
розпочинати
раніше, ніж
через 36 годин
після
останньої
дози сакубітрилу/валсартану.

- Спадковий або
ідіопатичний
ангіоневротичний
набряк.

- Другий та
третій
триместр
вагітності.

- Одночасне
застосування
препарату із
препаратами,
що містять
аліскірен,
пацієнтам із
цукровим
діабетом або
нирковою
недостатністю
(ШКФ
<60 мл/хв/1,73 м2).

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Інші
антигіпертензивні
засоби.

Прийом
інших
антигіпертензивних
препаратів
(наприклад,
нітрогліцерину
та інших нітратів
або інших
вазодилататорів)
може посилювати
гіпотензивний
ефект
Лізиноприлу.

Дані
клінічних
випробувань
показали, що
подвійна
блокада РААС
шляхом
комбінованого
застосування
інгібіторів
АПФ,
блокаторів
рецепторів ангіотензину
II та
аліскірену
пов’язана з більш
високою
частотою
побічних
реакцій, таких
як
артеріальна
гіпотензія,
гіперкаліємія
і зниження
функції
нирок
(включаючи
гостру ниркову
недостатність)
порівняно із
застосуванням
одного
РААС-діючого
агента.

Препарати,
що
підвищують
ризик
ангіоневротичного
набряку:

Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ із
сакубітрилом/валсартаном
протипоказано,
оскільки це
збільшує
ризик
виникнення
ангіоневротичного
набряку.

Супутнє
лікування
інгібіторами
АПФ з
інгібіторами
мішені рапаміцину
у ссавців (mTOR)
(наприклад,
темсиролімус,
сиролімус,
еверолімус)
або
нейтральними
інгібіторами
ендопептидази
(НЕП) (наприклад,
рацекадотрил),
вілдагліптином
або активатором
тканинного
плазміногену
може збільшити
ризик
ангіоедеми.

Діуретики.

Додавання
діуретика
при
лікуванні
пацієнта,
який приймає
лізиноприл, зазвичай
посилює
гіпотензивний
ефект.

Пацієнти,
які
приймають
діуретики,
особливо ті,
хто тільки
розпочав прийом,
можуть
відчувати
надмірне
зниження артеріального
тиску після
початку
терапії
лізиноприлом. Імовірність
появи
симптоматичної
гіпотензії у
результаті
прийому
лізиноприлу
можна
зменшити,
якщо
припинити
прийом діуретика
до початку
терапії
лізиноприлом.

Калійзберігаючі
діуретики, калієві
добавки або
сольові
замінники, що
містять
калій, та
інші
препарати, що
можуть
підвищувати
рівень калію
в сироватці
крові.

Незважаючи
на те, що в
клінічних
дослідженнях
вміст калію в
сироватці
крові
зазвичай
залишався в межах
норми, у
деяких
пацієнтів
спостерігалася
гіперкаліємія.
Фактори
ризику розвитку
гіперкаліємії
включають
ниркову недостатність,
цукровий
діабет та
одночасне
застосування
калійзберігаючих
діуретиків
(наприклад,
спіронолактону,
триамтерену
або амілориду),
калієвих
добавок або
сольових
замінників,
що містять
калій. Прийом
добавок із
калієм,
калійзберігаючих
діуретиків
або солей, що
містять
калій, особливо
у пацієнтів
із
порушеннями
функції
нирок, може
призвести до
значного
збільшення
калію в
сироватці крові.
Якщо
лізиноприл
застосовувати
з діуретиками,
що
спричиняють
втрату калію,
гіпокаліємія,
індукована
дією
діуретика,
може бути
послаблена.

Циклоспорин:

Гіперкаліємія
може
виникнути
при одночасному
застосуванні
інгібіторів
АПФ з
циклоспорином.
Рекомендується
моніторинг
калію в
сироватці
крові.

Гепарин:

Гіперкаліємія
може
виникнути
при одночасному
застосуванні
інгібіторів
АПФ з гепарином.
Рекомендується
моніторинг
калію в
сироватці
крові.

Нестероїдні
протизапальні
препарати
(НПЗП),
включаючи
ацетилсаліцилову
кислоту в
дозуванні ≥3 г/добу.

При
одночасному
застосуванні
інгібіторів
АПФ з НПЗП
(наприклад,
ацетилсаліцилова
кислота як протизапальний
препарат,
інгібітори
ЦОГ-2 і неселективні
НПЗП) можливе
послаблення
антигіпертензивного
ефекту.
Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ і НПЗП може
призвести до
погіршення
функції нирок, також
існує
імовірність
розвитку гострої
ниркової
недостатності
і підвищення
рівня калію в
сироватці
крові, особливо у
пацієнтів із
порушеннями
функції
нирок в
анамнезі. Такі ефекти зазвичай
є оборотними.
Таку
комбінацію
слід
призначати з
обережністю,
особливо
пацієнтам літнього
віку.
Пацієнти
повинні
отримувати
достатній об’єм
рідини, крім
того, слід
розглянути
необхідність
контролю
функції нирок
одразу після
початку
комбінованої
терапії та
проводити
його
періодично в
подальшому.

Ацетилсаліцилова
кислота,
тромболітичні
препарати,
бета-блокатори,
нітрати.

Лізиноприл
можна
застосовувати
одночасно з
ацетилсаліциловою
кислотою (у
кардіологічних
дозах),
тромболітичними
препаратами,
бета-блокаторами
та/або
нітратами.

Препарати
літію.

Повідомлялося
про оборотне
підвищення концентрації
літію у
сироватці
крові та токсичні
реакції при
супутньому
застосуванні
літію та
інгібіторів
АПФ.
Одночасне застосування
тіазидних
діуретиків
може
підвищувати
ризик
інтоксикації
літієм та
посилювати вже
існуючу
інтоксикацію
на тлі
застосування
інгібіторів
АПФ.
Застосування
лізиноприлу
разом із
літієм не
рекомендується,
але якщо така
комбінація
дійсно
необхідна, слід
ретельно
перевіряти
рівень літію
в сироватці
крові (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Протидіабетичні
засоби.

Одночасний
прийом
протидіабетичних
засобів
(інсулін,
пероральні
гіпоглікемічні
препарати) з
інгібіторами
АПФ може
призвести до
посилення
ефекту зниження
глюкози в
крові з
ризиком
розвитку гіпоглікемії.
Це явище з
більшою
імовірністю
буде
проявлятися
у перший
тиждень комбінованого
лікування та
у пацієнтів з
нирковою
недостатністю.

Симпатоміметики.

Симпатоміметики
можуть
знижувати
антигіпертензивний
ефект
інгібіторів
АПФ.

Трициклічні
антидепресанти,
нейролептичні
засоби,
анестезуючі
засоби.

Одночасний
прийом
трициклічних
антидепресантів,
нейролептичних
або
анестезуючих
засобів може
посилювати
гіпотензивний
ефект
препарату
Лізиноприл.

Золото.

Нітритоїдні
реакції
(симптоми
вазодилатації,
включаючи
гіперемію,
нудоту,
запаморочення
і артеріальну
гіпотензію,
які можуть
проявлятися
у тяжкій
формі)
внаслідок
ін’єкцій золота
(наприклад,
натрію
ауротіомалату)
спостерігаються
частіше у
пацієнтів,
які одночасно
приймають
інгібітори
АПФ.

Особливості
застосування.

Симптоматична
гіпотензія.

Симптоматична
гіпотензія
спостерігається
рідше у
пацієнтів із
неускладненою
артеріальною
гіпертензією.
У пацієнтів з
артеріальною
гіпертензією,
які
приймають лізиноприл,
артеріальна
гіпотензія
імовірніша у
випадку втрати
об’єму
рідини, що
спричинено
терапією
діуретиками
або
дотриманням
дієти з обмеженням
кількості
солі,
проведенням
діалізу,
діареєю або
блюванням, та
при тяжкій ренінзалежній
гіпертензії.
Симптоматична
гіпотензія спостерігається
у пацієнтів
із симптоматичною
серцевою
недостатністю,
з нирковою
недостатністю
або без неї.
Симптоматична
гіпотензія ймовірніше
виникає у пацієнтів
з більш
тяжким
ступенем
серцевої
недостатності,
при
застосуванні
високих доз
петльових
діуретиків,
при
гіпонатріємії
або нирковій
недостатності
функціонального
характеру. Для
пацієнтів із
підвищеним
ризиком
симптоматичної
гіпотензії
початок
терапії та корекцію
доз слід
ретельно
контролювати.
Це
стосується
також
пацієнтів з
ішемічною
хворобою
серця або цереброваскулярними
захворюваннями, у яких
надмірне
зниження
артеріального
тиску може
призвести до
інфаркту
міокарда або
порушення
мозкового
кровообігу.

При
виникненні
артеріальної
гіпотензії слід
надати
пацієнтові
горизонтального
положення (як
обов’язковий
захід), у разі
необхідності
рекомендовано
внутрішньовенне
введення
рідини
(введення
фізіологічного
розчину).
Транзиторна
гіпотензія
зазвичай не є
протипоказанням
для
подальшого
застосування
препарату.
Подальше
лікування проходить
зазвичай без
ускладнень
після
нормалізації
артеріального
тиску шляхом
збільшення
об’єму крові.

У
деяких
пацієнтів із
серцевою
недостатністю
з нормальним
або зниженим
артеріальним
тиском може
відбутися
додаткове
зниження
артеріального
тиску при
застосуванні
лізиноприлу.
Цей ефект
передбачається
і зазвичай не
є причиною
припинення
лікування.
Якщо
гіпотензія
стає симптоматичною, зниження
дози або
припинення
лікування препаратом
Лізиноприл  може
стати необхідним.

У разі
розвитку гострого
інфаркту
міокарда
заборонено
застосовувати
лізиноприл,
якщо
лікування
судинорозширювальними
препаратами
може
погіршити гемодинамічний
статус
пацієнта
(наприклад,
якщо
систолічний
артеріальний
тиск становить
100
мм рт. ст.
або нижче)
або у разі
кардіогенного
шоку. Якщо
систолічний
артеріальний
тиск 120 мм рт.
ст. або нижче,
низькі дози
слід
застосовувати
протягом
перших 3 діб
після
інфаркту. Підтримуючі
дози слід
зменшити до 5
мг або тимчасово
до 2,5 мг, якщо
систолічний
артеріальний
тиск
становить
100 мм рт. ст. або
нижче. Якщо
артеріальна
гіпотензія
продовжується
(систолічний
артеріальний
тиск менше 90
мм рт. ст.
протягом
більше 1 години),
слід
припинити
лікування
даним препаратом.

Стеноз
аортального та
мітрального клапана/гіпертрофічна
кардіоміопатія.

Як усі
інгібітори
АПФ,
лізиноприл
слід з обережністю
призначати пацієнтам
зі стенозом
мітрального
клапана або
обструкцією
виходу з
лівого
шлуночка,
такими як
аортальний
стеноз або
гіпертрофічна
кардіоміопатія.

Порушення
функції
нирок.

При
порушенні
функції
нирок
(кліренс креатиніну
< 80 мл/хв) початкову
дозу
лізиноприлу
слід
підбирати залежно
від
показників
кліренсу
креатиніну
(див. табл. у
розділі
«спосіб
застосування
та дози») та
клінічної
реакції на
лікування.
Рутинний
контроль
рівня калію
та
креатиніну в
сироватці
крові є
частиною
стандартної
медичної
практики
лікування
таких
пацієнтів.

У пацієнтів
із серцевою
недостатністю
артеріальна
гіпотензія,
що виникає
після початку
терапії
інгібіторами
АПФ, може спричинити
порушення
функції
нирок. У
таких випадках
може
виникнути
гостра
ниркова недостатність,
яка зазвичай
є оборотною.

У деяких
пацієнтів із двобічним
стенозом
ниркових
артерій або стенозом
ниркової
артерії при
одній нирці
під час
лікування
інгібіторами
АПФ збільшується
рівень
сечовини
крові та
креатиніну в
сироватці
крові, які
зазвичай
поверталися
до норми  після
припинення
лікування.
Імовірність
цього
особливо
велика у
пацієнтів із
нирковою
недостатністю.
При
наявності
реноваскулярної
гіпертензії
існує
підвищений
ризик тяжкої
артеріальної
гіпотензії
та ниркової
недостатності.
Лікування
таких пацієнтів
слід
розпочинати
під суровим медичним
наглядом із
низьких доз і
при ретельному
титруванні
доз. Оскільки
лікування
діуретиками
є додатковим
чинником ризику,
їх
застосування
потрібно
припинити, функцію
нирок слід
контролювати
під час перших
тижнів терапії
лізиноприлом.

У деяких
пацієнтів з артеріальною
гіпертензією,
які не мають
супутніх
судинних
захворювань
нирок,
розвивається
збільшення
рівня сечовини
крові і рівня
креатиніну в
сироватці
крові,
зазвичай
незначне і
тимчасове, особливо
коли
лізиноприл
призначали
одночасно з
діуретиками.
Це може
відбуватися
насамперед у
пацієнтів з уже
існуючими
порушеннями
функції
нирок. Може
виникнути
потреба у
зниженні
дози та/або
припиненні
застосування
діуретика та/або
лізиноприлу.

Не слід
починати
лікування у
разі
розвитку гострого
інфаркту
міокарда, пацієнтам
з ознаками
порушення
функції нирок (рівень
креатиніну в
сироватці
крові вище 177
мкмоль/л
та/або
альбумінурія
вище 500 мг/24
години). У
разі
розвиненого
під час
лікування
порушення
функції
нирок (рівень
креатиніну в
сироватці крові
вище 265
мкмоль/л або
вдвічі вище
порівняно з початковим
рівнем) лікар
повинен
розглянути
можливість
припинення
лікування.

Підвищена
чутливість,
ангіоневротичний
набряк.

Повідомлялося
про рідкісні
випадки виникнення
ангіоневротичного
набряку
обличчя,
кінцівок,
губ, язика, глотки
та/або
гортані у
пацієнтів,
які проходять
лікування
інгібіторами
АПФ, включаючи
лізиноприл.
Це може
статися
будь-коли під
час
лікування. У
таких
випадках
прийом препарату
необхідно
терміново
припинити, пацієнт
повинен
отримати
відповідне
лікування і
перебувати
під медичним
наглядом до повного
зникнення
симптомів. У
випадках,
коли набряк
локалізовано
у ділянці
язика, що не
призводить
до порушення
дихання,
пацієнт може
потребувати
тривалого
спостереження,
оскільки
терапії
антигістамінними
засобами та
кортикостероїдами
може
виявитися
недостатньо.

Дуже рідко
ангіоневротичний
набряк, пов’язаний
із набряком
гортані або
язика, може призвести
до
летального
наслідку.
Якщо набряк
поширюється
на язик,
голосову
щілину або
гортань, може
розвинутися
порушення
дихання,
особливо у
пацієнтів,
які раніше
перенесли
хірургічне
втручання на
дихальних шляхах.
У таких
випадках
слід негайно
вжити
заходів
невідкладної
терапії. Це
може включати
введення
адреналіну
та/або забезпечення
прохідності
дихальних
шляхів.
Пацієнт повинен
перебувати
під
ретельним
медичним наглядом
до повного і
стійкого
зникнення симптомів.

Інгібітори
АПФ можуть
спричинити
більш виражений
ангіоневротичний
набряк у пацієнтів
негроїдної
раси,
ніж у хворих
інших рас.

У пацієнтів,
які в
анамнезі
мали
ангіоневротичний
набряк, що не
був
пов’язаний
із
застосуванням
інгібітора
АПФ, може
бути
підвищений
ризик
розвитку
ангіоневротичного
набряку у відповідь
на
застосування
препаратів
даної групи.

Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ із
сакубітрилом/валсартаном
протипоказане
через
підвищений
ризик ангіоневротичного
набряку.
Лікування
сакубітрилом/валсартаном
не слід
починати раніше,
ніж через 36
годин після
останньої
дози
Лізиноприлу.
Лікування
Лізиноприлом
не слід
розпочинати
раніше, ніж
через 36 годин
після
останньої
дози
сакубітрилу /
валсартану.

Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ з
рацекадотрилом,
інгібіторами
mTOR (наприклад,
сиролімус,
еверолімус,
темсіролімус)
та вілдагліптином
може
призвести до
підвищеного
ризику
виникнення
ангіоневротичного
набряку
(наприклад,
набряк
дихальних
шляхів або
мови, з
порушенням
дихання або
без нього). З
обережністю
слід
застосовувати
препарат при
застосуванні
рацекадотрилу,
інгібіторів
mTOR (наприклад,
сиролімус,
еверолімус, темсиролімус)
та
вілдагліптину
пацієнтам, які
вже приймали
інгібітор
АПФ.

Анафілактичні
реакції у
пацієнтів,
які перебувають
на
гемодіалізі.
Повідомлялося
про
виникнення
анафілактичних
реакцій у
пацієнтів,
які
знаходилися
на
гемодіалізі
з
використанням
високопроточних
мембран
(наприклад, AN
69) та
застосовували
інгібітори
АПФ. У таких випадках
необхідно
змінити або
тип мембран,
або клас
антигіпертензивних
засобів.

Анафілактичні
реакції
протягом
аферезу ліпопротеїдів
низької
щільності
(ЛНЩ).
У хворих, які
приймають
інгібітори
АПФ, протягом
аферезу ЛНЩ
зі сульфатом
декстрану
іноді
спостерігались
анафілактичні
реакції, що
загрожували
життю. Для
уникнення
цього можна
тимчасово
припинити
прийом
інгібіторів
АПФ перед
проведенням
аферезу.

Десенсибілізація. У
пацієнтів,
які
приймають
інгібітори
АПФ, під час лікування
десенсибілізацією
(наприклад, до
отрути
перетинчастокрилих)
можуть виникнути
анафілактичні
реакції. Такі
реакції
зникають при
тимчасовому
припиненні
прийому
інгібіторів
АПФ, але
можуть
з’явитися
знову при
випадковому
повторному
прийомі
лікарського
засобу.

Печінкова
недостатність. В
окремих
випадках
прийом
інгібіторів
АПФ може бути
пов’язаний
із синдромом,
який починається
з
холестатичної
жовтухи і прогресує
до некрозу та
іноді
призводить
до летального
наслідку.
Механізм
виникнення
цього
синдрому
невідомий.
Пацієнтам,
які
приймають
інгібітори
АПФ, при
появі
жовтухи або
при зростанні
рівня
печінкових
ферментів
слід припинити
прийом
лізиноприлу
та отримати
необхідну
медичну
допомогу.

Нейтропенія/агранулоцитоз.

Нейтропенія/агранулоцитоз,
тромбоцитопенія
та анемія
можуть
розвинутися
під час лікування
інгібіторами
АПФ.
Нейропенія рідко
спостерігалася
у пацієнтів з
нормальною
функцією
нирок і за
відсутності
інших
ускладнень.
Нейтропенія й
агранулоцитоз
зникали після
припинення
лікування
інгібіторами
АПФ.
Лізиноприл  слід
застосовувати
з особливою
обережністю
пацієнтам із
колагенозом
судин
(наприклад, у
разі
системного
червоного вовчака
або
склеродермії),
під час
супутньої імуносупресивної
терапії
(наприклад,
кортикостероїдами,
цитотоксичними
засобами, антиметаболітами),
алопуринолом
або
прокаїнамідом,
або при комбінації
цих
ускладнюючих
факторів, особливо
на тлі
порушення
функції
нирок.
Застосування
інгібіторів
АПФ у таких
пацієнтів
може
супроводжуватися
розвитком особливо
гострих
інфекцій, які
в деяких випадках
не реагують
на
інтенсивне
лікування
антибіотиками.

У таких
пацієнтів
слід
періодично
перевіряти
рівень
лейкоцитів у
крові під час
лікування
препаратом
Лізиноприл, а
також слід
попередити
пацієнта про
необхідність
повідомляти
про
виникнення
будь-яких
ознак
інфекцій.

Етнічні
особливості
(раса).

Інгібітори
АПФ є
причиною
розвитку
ангіоневротичного
набряку,
частіше у
пацієнтів негроїдної
раси, ніж у
представників
інших рас.
Як і у
випадку з
іншими
інгібіторами
АПФ,
лізиноприл
може бути
менш
ефективним у
пацієнтів
негроїдної
раси, у
зниженні
артеріального
тиску,
порівняно з
пацієнтами
інших рас,
внаслідок
наявності
серед них великої
кількості
хворих на
низькоренінову
артеріальну
гіпертензію.

Печінкова
недостатність.

Дуже
рідко
інгібітори
АПФ
асоціювалися
із синдромом,
який
розпочинається
з холестатичної
жовтяниці і
швидко
прогресує до
фульмінантного
некрозу та
(іноді) до
летального
наслідку. Першопричина
цього
процесу
невідома.

Якщо
у пацієнтів,
які
приймають
Лізиноприл,
розвивається
жовтяниця
або виражене
підвищення
активності
печінкових
ферментів, слід
припинити
прийом
препарату та
надати
відповідну
медичну
допомогу.

Подвійна
блокада РААС.

Існують
докази того,
що одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ,
блокаторів рецепторів
ангіотензину
II та
аліскірену
збільшує
ризик
артеріальної
гіпотензії,
гіперкаліємії
і зниження
функції
нирок (у тому
числі
гострої
ниркової
недостатності).
Тому
подвійна
блокада РААС
шляхом
комбінованого
застосування
інгібіторів
АПФ, блокаторів
рецепторів
ангіотензину
II та
аліскірену
протипоказана.

Якщо
застосування
подвійної
блокади вважається
абсолютно
необхідним,
це повинно відбуватися
тільки під
наглядом
фахівця та за
умови
частого
ретельного
моніторингу
функції
нирок,
електролітів
і артеріального
тиску.
Інгібітори
АПФ та
блокатори рецепторів
ангіотензину
II не слід
застосовувати
одночасно
пацієнтам з
діабетичною нефропатією.

Гіперкаліємія.

При
лікуванні
інгібіторами
АПФ, включаючи
лізиноприл,
може
підвищитися
рівень калію
в сироватці
крові. Ризик
гіперкаліємії
збільшується
при наявності
таких
факторів:
ниркова
недостатність,
цукровий
діабет,
супутнє
застосування
калійзберігаючих
діуретиків,
калієвих
добавок або
сольових
замінників, у
яких міститься
калій,
супутнє
застосування
препаратів,
що збільшують
рівень калію
в сироватці
крові (наприклад,
гепарину).

Якщо
одночасний
прийом
вищезазначених
препаратів
обов’язковий,
рекомендується
регулярний
контроль
рівня калію в
сироватці
крові.

Кашель.

Повідомлялося
про кашель в
період
лікування
інгібіторами
АПФ. Кашель
зазвичай
сухий, без
мокротиння,
стійкий і
зникав після
припинення
лікування. Кашель,
спричинений
інгібіторами
АПФ, потрібно
розглядати
як частину
диференціального
діагнозу
кашлю.

Хірургічне
втручання/анестезія.

У пацієнтів
після
хірургічних
операцій та у
тих, які
отримують
гіпотензивні
лікарські засоби
під час
анестезії,
лізиноприл
може блокувати
формування
ангіотензину
II внаслідок
компенсаторного
вивільнення
реніну. При
виникненні
артеріальної
гіпотензії,
що
вважається
наслідком
цього механізму,
можна
застосувати
лікування
шляхом підвищення
об’єму
циркулюючої
крові.

Цукровий
діабет.

Необхідний
більш
ретельний
контроль рівня
глюкози в
перший
місяць
лікування
інгібіторами
АПФ
додатково до
попереднього
лікування
інсуліном
або
пероральними
гіпоглікемічними
препаратами.

Препарати
літію.

Загалом
комбінація
літію та
лізиноприлу не
рекомендується.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Вагітність.
Лікарський
засіб
протипоказаний
для застосування
вагітним або
жінкам, які
планують
вагітність.
Якщо під час
лікування
цим лікарським
засобом
підтверджується
вагітність, його
застосування
слід негайно
припинити і,
якщо
необхідно,
замінити
іншим
лікарським
засобом,
дозволеним
для
застосування
вагітним.

Відомо,
що тривалий
вплив
інгібіторів
АПФ під час
ІІ та ІІІ
триместрів
вагітності
стимулює
появу
фетотоксичності
(зниження функції
нирок,
маловоддя,
затримку
окостеніння
черепа) та
неонатальної
токсичності
(ниркова недостатність,
артеріальна
гіпотензія,
гіперкаліємія).
У разі впливу
інгібіторів
АПФ під час
ІІ триместру
вагітності
рекомендується
контролювати
функцію
нирок і кістки
черепа за
допомогою
УЗД.

Немовлят,
матері яких
приймали
лізиноприл,
слід
ретельно
перевіряти
на наявність
артеріальної
гіпотензії.

Період
годування
груддю.
Оскільки
інформація
щодо
можливості
застосування
лізиноприлу
під час
годування
груддю
відсутня,
прийом
лізиноприлу
не
рекомендується.
У цей період
бажано
застосовувати
альтернативне
лікування,
профіль
безпеки
якого краще
вивчений,
особливо
якщо
вигодовують новонароджену
або
недоношену
дитину.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

При
керуванні
автомобілем
або роботі з
іншими
механізмами
слід
прийняти до
уваги можливість
виникнення
запаморочення
та втоми.

Спосіб
застосування
та дози.

Дозування
повинно бути
індивідуальним
відповідно
до
захворювання
пацієнта та
реакції
артеріального
тиску.
Приймають
перорально 1
раз на добу,
щодня в один
і той же час,
незалежно
від вживання
їжі.

Артеріальна
гіпертензія.

Лізиноприл  можна
застосовувати
як
монотерапію,
так і в комбінації
з іншими
класами
антигіпертензивних
засобів.

Початкова
доза.
Рекомендована
початкова
доза
зазвичай становить
10 мг. У
пацієнтів з
дуже
активною РААС
(особливо при
реноваскулярній
артеріальній
гіпертензії,
втраті
натрію
хлориду
та/або
дегідратації,
серцевій
декомпенсації
або тяжкій
артеріальній
гіпертензії)
може
спостерігатися
надмірне
зниження
артеріального
тиску після
прийому
першої дози.
Тому на початку
лікування
такі
пацієнти
повинні
перебувати
під наглядом
лікаря,
початкова
рекомендована
доза
становить 2,5-5 мг.
Пацієнтам із
нирковою
недостатністю
також
потрібно
зменшити
початкову
дозу (див.
нижче
таблицю 1).

Підтримуюча
доза.
Звичайна
ефективна
підтримуюча
доза становить
20 мг 1 раз на
добу. Якщо
при
застосуванні
призначеної
дози
протягом 2-4 тижнів не
досягнуто
бажаного
терапевтичного
ефекту, в
подальшому
дозу можна
збільшити.
Максимальна
добова доза
не повинна перевищувати
80 мг.

Якщо є
така
можливість, хворим,
які
приймають
діуретичні
засоби, за 2-3 дні до
початку
терапії
лізиноприлом
прийом цих
засобів слід
припинити.
Якщо це неможливо,
початкова
доза
лізиноприлу
не повинна
перевищувати
5 мг/добу.
Необхідно
перевіряти
функцію
нирок та
рівень калію в
сироватці
крові.
Наступні
дози препарату Лізиноприл
необхідно
підбирати
відповідно
до реакції
артеріального
тиску. У разі
потреби
терапію
діуретиками
можна
поновити.

Симптоматична
гіпотензія
може
виникнути
після
початку
лікування
лізиноприлом.
Це
імовірніше у
пацієнтів,
які
приймають діуретики
під час лікування
лізиноприлом.
Оскільки у
цих пацієнтів
може
спостерігатися
дегідратація
та/або
надлишкове
виведення
натрію хлориду,
препарат
необхідно
застосовувати
з обережністю.

Пацієнти
із нирковою
недостатністю.

Дозування
для хворих із
нирковою
недостатністю
має
базуватися
на кліренсі
креатиніну,
як показано
нижче у
таблиці.

Підбір
дозування
для хворих з
нирковою недостатністю

Кліренс
креатиніну
(мл/хв)

Початкова
доза (мг/добу)

31-80

5-10

10-30

2,5-5

<10
(включаючи
пацієнтів
на діалізі)*

2,5*

*дозування
та/або
частоту
прийому
необхідно
розраховувати,
виходячи з
показників
реакції артеріального
тиску.

Дозу
можна
поступово
збільшувати,
поки артеріальний
тиск не
нормалізується,
або до досягнення
максимальної
дози - 40
мг/добу.

Застосування
дітям з
артеріальною
гіпертензією
віком від 6 до 16
років.

Рекомендована
початкова
доза
становить 2,5 мг/добу
пацієнтам з
масою тіла
від 20 до 50 кг та 5
мг/добу
пацієнтам з
масою тіла ≥ 50
кг. Дозу слід індивідуально
коригувати
до
максимальної
20 мг/добу
пацієнтам з
масою тіла
від 20 до 50 кг та
до 40 мг/добу
пацієнтам з
масою тіла

≥ 50 кг.
Дозування
вище 0,61 мг/кг
(або такі, що
перевищують
40 мг) не
вивчали у
дітей (див.
розділ
«Фармакологічні
властивості»).

Дітям зі
зниженою
функцією
нирок слід
призначати нижчу
початкову
дозу або
збільшити
інтервал
дозування.

Серцева
недостатність.

Пацієнтам
із
симптоматичною
серцевою недостатністю
препарат
Лізиноприл  можна
застосовувати
як додаткову
терапію до
діуретиків
та, якщо
необхідно, - до
наперстянки
або
бета-блокаторів.
Лікування
слід
проводити
під наглядом
лікаря, щоб визначити
початковий
ефект на
артеріальний
тиск.
Початкову
добову дозу
лізиноприлу,
що дорівнює 2,5
мг, можна
поступово
збільшити до
підтримуючої.

Рекомендований
коефіцієнт
збільшення дози
через 2 тижні
становить не
більше 10 мг.

Доза
препарату
Лізиноприл
повинна
бути
збільшена до
максимальної
добової дози, яку
переносить пацієнт, - 35 мг/добу.

Підбір
дозування
повинен
базуватися
на клінічній
реакції
кожного
окремого
пацієнта.

Пацієнтам,
які мають
високий
ризик симптоматичної
гіпотензії,
наприклад
пацієнтам із
виснаженням
солей з або
без гіпонатріємії,
пацієнтам із
гіповолемією
або пацієнтам,
які
проходили
інтенсивну
терапію
діуретиками,
слід
покращити
свій стан, якщо
це можливо,
до початку
терапії
препаратом
Лізиноприл. Необхідно
перевіряти
функцію
нирок та рівень
калію в
сироватці
крові.

Гострий
інфаркт
міокарда.

Пацієнти
повинні
отримувати, у
міру необхідності,
стандартне
рекомендоване
лікування,
таке як
тромболітики,ацетилсаліцилова
кислота і
бета-блокатори.
Внутрішньовенне
або
трансдермальне
застосування
нітрогліцерину
може бути
використано
разом із
препаратом
Лізиноприл.

Початкова
доза (перші 3 доби
після перенесеного
інфаркту).

Лікування
препаратом
Лізиноприл  можна
розпочати у
перші 24
години після
появи перших
симптомів.
Лікування не
слід розпочинати,
якщо
показник
систолічного
артеріального
тиску
становить
менше 100 мм рт.
ст. Початкова
доза препарату
Лізиноприл  становить
5 мг
перорально,
потім приймати
5 мг через 24
години, 10 мг -
через 48 годин та потім 10 мг 1 раз
на добу.

При
низькому
систолічному
тиску (≤ 120 мм
рт. ст.) або
протягом
перших 3-х діб
після інфаркту
показане
застосування
низької дози
(2,5 мг/добу).

У
разі
ниркової
недостатності
(кліренс креатиніну
<80 мл/хв)
початкову
дозу препарату
Лізиноприл  необхідно
підбирати
відповідно до
показників
кліренсу
креатиніну
пацієнта
(див. табл. 1).

Підтримуюча
доза.
Підтримуюча доза становить 10 мг 1 раз на добу. У разі
виникнення
артеріальної
гіпотензії
(систолічний
тиск ≤100 мм рт.
ст.) підтримуюча добова доза - 5 мг
на добу, у
разі
необхідності
зазначену дозу
можна
зменшити до 2,5
мг. Якщо
після прийому
препарату
Лізиноприл спостерігається
тривала артеріальна
гіпотензія
(систолічний
тиск
залишається
меншим за 90 мм
рт. ст.
протягом
більше 1
години), необхідно
відмінити
терапію
препаратом.

Рекомендується
терапія
протягом 6
тижнів, потім
необхідно
провести
повторну
оцінку стану
пацієнта.
Пацієнтам із
симптомами серцевої
недостатності
необхідно і
надалі
продовжувати
лікування препаратом
Лізиноприл.

Діабетична нефропатія.

Для хворих на цукровий діабет ІІ типу, з артеріальною гіпертензією та початковою стадією нефропатії доза становить 10 мг 1 раз на добу, яку у разі необхідності можна збільшити до 20 мг 1 раз на добу для досягнення стійкого діастолічного артеріального тиску нижче 90 мм рт. ст.

У разі ниркової недостатності (кліренс креатиніну <80
мл/хв) початкову
дозу препарату
Лізиноприл  необхідно
підбирати
відповідно до
показників
кліренсу
креатиніну
пацієнта
(див. табл. 1).

Діти

У
дітей з
артеріальною
гіпертензією
віком > 6 років
лікарський
засіб має
обмежену
ефективність
і безпеку,
однак даних
щодо інших
показань
немає (див.
розділ
«Фармакологічні
властивості»).
Лізиноприл
не
рекомендується
застосовувати
для
лікування
дітей за
іншими
показаннями
окрім артеріальної
гіпертензії.

Лізиноприл
не
рекомендується
застосовувати
для
лікування
дітей віком
до 6 років чи
дітей з
тяжкою
нирковою
недостатністю
(ШКФ <30 мл/хв/1,73м2)
(див. розділ
«Фармакологічні
властивості»).

Застосування
пацієнтам
літнього
віку.

У процесі
клінічних
досліджень
не виявлено
різниці в
ефективності
або безпеці
лікування лізиноприлом
залежно від
віку.
Оскільки в літньому
віці часто
спостерігається
зниження
функції
нирок, початкову дозу лізиноприлу необхідно підбирати відповідно до вказівок, наведених у таблиці 1. Після цього
дозу
потрібно
підбирати
відповідно
до реакції та
артеріального
тиску.

Застосування
пацієнтам із
трансплантатом
нирки.

Досвіду
застосування
лізиноприлу
пацієнтам із трансплантованою
ниркою
немає, отже,
лікування
препаратом
Лізиноприл  таким
пацієнтам не
рекомендується.

Діти.

Препарат Лізиноприл може бути
застосований
дітям тільки
з артеріальною
гіпертензією
віком від 6
років.

Передозування.

Дані щодо
передозування
препарату Лізиноприл
у людей
обмежені.
Симптоми,
пов’язані з
передозуванням
інгібіторів
АПФ, можуть
включати
артеріальну
гіпотензію,
циркуляторний
шок,
порушення
електролітного
балансу,
ниркову
недостатність,
гіпервентиляцію,
тахікардію,
прискорене
серцебиття,
брадикардію,
запаморочення,
неспокій і
кашель.

При
передозуванні
рекомендується  внутрішньовенне
введення
фізіологічного
розчину. У
випадках
виникнення
артеріальної
гіпотензії
пацієнта
необхідно
покласти у
горизонтальне
положення.
Якщо є можливість,
можна
застосувати
інфузійне
введення
ангіотензину
ІІ та/або
внутрішньовенне
введення
катехоламінів.

Якщо
препарат
застосовували
нещодавно, слід
вжити
заходів із
виведення
лізиноприлу
з організму
(наприклад,
викликати
блювання,
промити
шлунок,
застосувати
абсорбенти
та сульфат
натрію).
Лізиноприл
можна видалити
із
загального
кровотоку за
допомогою гемодіалізу. Необхідно
часто
перевіряти
показники життєво
важливих
органів,
концентрацію
електролітів
та
креатиніну в
сироватці
крові.
Використання
кардіостимулятора
показане при
стійкій до
терапії брадикардії.

Побічні
реакції.

При
застосуванні
препарату та
інших
інгібітор
АПФ можливі
нижченаведені
побічні
ефекти з
наступною
частотою: дуже
часто (≥1/10);
часто (≥1/100,  <1/10);
нечасто (≥1/1000,  <1/100);
рідко (≥1/10000,  <1/1000);
дуже рідко
(˂1/10000); частота невідома
(не може бути
оцінена
внаслідок відсутності
даних).

З боку
лімфатичної
системи та
системи крові:  рідко
‒ зниження
рівня
гемоглобіну
та
гематокриту;
дуже рідко ‒
пригнічення кістково-мозкового
кровотворення,
анемія,
тромбоцитопенія,
лейкопенія,
нейтропенія,
агранулоцитоз,
гемолітична
анемія,
лімфаденопатія,
аутоімунні
захворювання.

З боку
імунної
системи:
частота
невідома ‒
анафілактичні/анафілактоїдні
реакції.

Метаболічні та
аліментарні
розлади:  дуже
рідко ‒
гіпоглікемія.

З боку
психіки та
нервової
системи:
часто
‒ головний
біль,
запаморочення;
нечасто ‒
зміни
настрою,
парестезії,
вертиго,
порушення
смакових
відчуттів,
розлади сну,
галюцинації;
рідко ‒
сплутаність
свідомості,
порушення
нюху; частота
невідома ‒
депресія,
непритомність.

З боку серцево-судинної
системи:
часто
‒
ортостатичні
порушення (включаючи
артеріальну
гіпотензію);
нечасто ‒
інфаркт
міокарда або
інсульт (як наслідок
значного
зниження
артеріального
тиску у
пацієнтів з
високим
ризиком),
відчуття
посиленого
серцебиття,
тахікардія,
феномен
Рейно.

З боку
дихальної
системи:
часто
‒ кашель;
нечасто ‒
риніт; дуже
рідко ‒
бронхоспазм,
синусит, алергічний
альвеоліт/еозинофільна
пневмонія.

З боку
травного
тракту:
часто
‒ діарея,
блювання;
нечасто ‒
нудота,
абдомінальний
біль, диспепсія;  рідко
‒
сухість у
роті; дуже
рідко ‒
панкреатит,
інтестинальний
ангіоневротичний
набряк,
гепатит холестатичний
або
гепатоцелюлярний,
жовтяниця,
печінкова
недостатність.

З боку шкіри
та
підшкірної
клітковини:
нечасто ‒
висипання,
свербіж;
рідко ‒  кропив’янка
алопеція,
псоріаз,
реакції гіперчутливості/ангіоневротичний
набряк обличчя,
губ, язика,
кінцівок,
голосової
щілини та/або
глотки; дуже
рідко ‒  підвищене
потовиділення,
пухирчатка,
токсичний
епідермальний
некроліз
(синдром
Лайєлла),
синдром Стівенса-Джонсона,
ексудативна
мультиформна
еритема,
лімфоцитома
шкіри.

Шкірні
реакції
супроводжувалися
пропасницею,
міалгією,
артралгією/артритом,
васкулітом,
еозинофілією,
лейкоцитозом
та/або позитивним
аналізом на
антинуклеарні
антитіла (AНА-титром),
підвищенням
ШОЕ,
висипаннями,
фоточутливістю
або іншими
дерматологічними
проявами.

З боку
нирок:
часто
‒ дисфункція
нирок; рідко
‒ уремія,
гостра
ниркова
недостатність;  дуже
рідко ‒
олігурія/анурія.

З боку
репродуктивної
системи:
нечасто ‒ імпотенція;
рідко ‒  гінекомастія.

З боку
ендокринної
системи:
частота
невідома ‒ неадекватна
секреція
антидіуретичного
гормону.

Загальні
порушення:
нечасто ‒ підвищена
втомлюваність,
астенія.

Результати
біохімічних
лабораторних
показників:
нечасто ‒ підвищення
концентрації
сечовини,
креатиніну,
ферментів
печінки та
калію в
сироватці
крові,
підвищення
білірубіну в
сироватці
крові, гіпонатріємія.

Звітування
про
підозрювані
побічні реакції

Звітування
про
підозрювані
побічні реакції
після
реєстрації
лікарського
засобу має
важливе
значення. Це
дає змогу
здійснювати
безперервний
моніторинг
співвідношення
користі і
ризику,
пов’язаних
із
застосуванням
лікарського
засобу. Медичних
працівників
просять
звітувати про
будь-які
підозрювані
побічні
реакції відповідно
до локальних
вимог.

Термін
придатності. 4 роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
в
оригінальній
упаковці при
температурі не
вище 25 °С.

Зберігати
у
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

По 10
таблеток у
блістері, по 1
або по 2, або по 3
блістери у
картонній
пачці.

Категорія
відпуску.

За
рецептом.

Виробник.

АНТИБІОТИКИ
СА

ANTIBIOTICE SA

Місцезнаходження
виробника та
його адреса
місця
провадження
діяльності.

Вул. Валея
Лупулуй 1, м.
Ясси 707410,
Румунія

1, Valea
Lupului Street, 707410, Iasi, Romania

Дата
останнього
перегляду.