ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського засобу

ТОПРАЗ

(TOPRAZ)

Склад:

діюча
речовина: pantoprazole;

1 флакон
містить пантопразолу
натрію сесквігідрату
еквівалентно
40,0 мг пантопразолу.

Лікарська
форма. Порошок
для розчину
для ін’єкцій.

Основні
фізико-хімічні
властивості: ліофілізована
пориста маса
або порошок,
білого або
майже білого
кольору,
поміщений в
прозорий
скляний
флакон,
закупорений
притертою
гумовою
пробкою
сірого
кольору,
запечатаний
алюмінієвим
ковпачком з
поліпропіленовим
диском
блакитного
кольору.

Розведений
розчин —
прозорий
розчин від безбарвного
до
жовтуватого
кольору.

Фармакотерапевтична група. Препарат
для
лікування кислотозалежних
захворювань.
Інгібітори
протонної
помпи. Код
АТХ А02В С02.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Пантопразол —
заміщений бензимідазол,
який інгібує
секрецію
соляної кислоти
у шлунку
шляхом
специфічної
блокади
протонних
помп
парієтальних
клітин. Пантопразол
трансформується
в активну
форму у
кислотному
середовищі в
парієтальних
клітинах, де
інгібує
фермент H+-K+-АТФазу,
тобто блокує
кінцевий
етап
вироблення
соляної
кислоти у
шлунку. Інгібування
залежить від
дози та
пригнічує як
базальну, так
і
стимульовану
секрецію
кислоти. Більшість
пацієнтів
звільняються
від симптомів
протягом 2
тижнів.
Застосування
пантопразолу,
як і інших
інгібіторів
протонної
помпи (ІПП) та
інгібіторів H2-рецепторів,
знижує
кислотність
у шлунку і таким
чином
збільшує
секрецію гастрину
пропорційно
до зменшення
кислотності.
Збільшення
секреції гастрину
є оборотним.
Оскільки пантопразол
зв’язує
фермент дистально
відносно
клітинного
рецептора,
він може інгібувати
секрецію
соляної
кислоти незалежно
від
стимуляції
іншими
речовинами (ацетилхолін,
гістамін,
гастрин).
Ефект при
пероральному
та
внутрішньовенному
застосуванні
препарату
однаковий.

При
застосуванні
пантопразолу
збільшується
рівень гастрину
натще. При
короткотерміновому
застосуванні
препарату
рівень гастрину
у більшості
випадків не
перевищує
верхньої
межі норми.
При
довготривалому
лікуванні
рівень гастрину
у більшості
випадків
зростає
вдвічі. Надмірне
збільшення,
однак,
виникає лише
у поодиноких
випадках. Як
наслідок, у
невеликій кількості
випадків при
довготривалому
лікуванні
спостерігається
слабке або
помірне
збільшення
кількості ентерохромафіноподібних
клітин
(ECL-клітин) у
шлунку (подібно
до аденоматоїдної
гіперплазії).
Однак, згідно
з
проведеними
дослідженнями,
утворення
клітин —
попередників
нейроендокринних
пухлин
(атипова гіперплазія)
або
нейроендокринних
пухлин шлунка,
які було
виявлено в
експериментах
над тваринами,
у людей не
спостерігалося.

Виходячи з
результатів
досліджень
на тваринах,
не можна
виключати
впливу
довготривалого
(більше
одного року)
лікування пантопразолом
на
ендокринні
параметри
щитовидної
залози.

Під час
лікування антисекреторними
лікарськими
засобами
рівень гастрину
в сироватці
крові
підвищується
у відповідь
на зниження
секреції
кислоти.
Також підвищується
рівень хромограніну А (CgA)
за рахунок
зниження
кислотності
шлункового
соку.
Підвищений
рівень CgA
може
перешкоджати
дослідженню
нейроендокринних
пухлин.

Доступні
опубліковані
дані
свідчать про те,
що
застосування
інгібіторів
протонної
помпи
необхідно
припинити на
термін від 5 днів
до 2 тижнів
перед
вимірюванням
рівня СgA.
Це потрібно
для того, щоб
досягти
рівня CgA,
який може
бути
підвищений в
результаті
лікування
інгібітором
протонної
помпи, щоб повернутися
до
контрольного
діапазону. Фармакокінетика.

Всмоктування. Фармакокінетичні
властивості
не
змінюються
після
одноразового
чи
повторного
прийому. В
діапазоні доз
від 10 до 80 мг
фармакокінетика
пантопразолу
в плазмі
залишається
лінійною як
при пероральному
прийомі, так
і при
внутрішньовенному
введенні.

Розподіл.
Зв’язування пантопразолу
з білками
сироватки
становить
близько 98 %. Об’єм розподілу
становить
близько
0,15 л/кг.

Біотрансформація.
Речовина метаболізується
майже
виключно у
печінці.
Основним
метаболічним
шляхом є деметилування
за допомогою
CYP2C19 з подальшою
сульфатною
кон’югацією;
до інших
метаболічних
шляхів належить
окислення за
допомогою CYP3A4. Виведення.
Кінцевий
період напіввиведення
становить
близько 1
години, а
кліренс —
0,1 л/год/кг.
Було відмічено
декілька
випадків
затримки
виведення. Внаслідок
специфічного
зв’язування пантопразолу
з протонними
помпами
парієтальних
клітин
період напіввиведення
не корелює з
набагато
довшою
тривалістю
дії (інгібування
секреції
кислоти).

Основна
частина
метаболітів пантопразолу
виводиться
із сечею
(близько 80 %),
решта виводиться
з калом.
Основним
метаболітом
як в сироватці,
так і в сечі є десметилпантопразол,
кон’югований
із сульфатом.
Період напіввиведення
основного
метаболіту
(близько
1,5 год) ненабагато
перевищує
період напіввиведення
пантопразолу.
Особливі
групи
пацієнтів.

Повільні
метаболізатори.
Близько 3 %
європейців
мають низьку
функціональну
активність
ферменту CYP2C19 —
їх називають
повільними метаболізаторами.
В організмах
таких осіб
метаболізм пантопразолу,
ймовірно,
головним
чином каталізується
ферментом CYP3A4.
Після
прийому
однієї дози
40 мг пантопразолу
середня
площа,
обмежена фармакокінетичною
кривою
«концентрація
в плазмі —
час» була приблизно
в 6 разів
більшою у
повільних метаболізаторів,
ніж у осіб,
які мають
функціонально
активний
фермент CYP2C19
(швидкі метаболізатори).
Середня
пікова
концентрація
в плазмі зросла
приблизно на
60 %. Ці
результати
не впливають
на дозування пантопразолу.

Порушення
функції
нирок.
Рекомендацій
щодо
зниження
дози при призначенні
пантопразолу
пацієнтам з
погіршеною
функцією
нирок (у тому
числі
пацієнтам на
діалізі)
немає. Як і в
здорових
людей, період
напіввиведення
пантопразолу
в них є
коротким. Діалізуються
лише
невеликі
кількості пантопразолу.
Попри те, що в
основного
метаболіту помірно
тривалий
період напіввиведення
(2–3 год),
виведення
все одно є
швидким, тому
кумуляції не
відбувається.

Порушення
функції
печінки. Хоча
у пацієнтів
із цирозом
печінки
(класи А та B за Чайлдом
П’ю) період напіввиведення
зростає до 7–9
годин, а AUC
збільшується
в 5–7 разів,
максимальна
концентрація
в сироватці збільшується
лише
незначним
чином — у 1,5 раза
порівняно з
такою у
здорових
добровольців.

Пацієнти
літнього
віку.
Незначне
збільшення AUC
та Cmax, що
спостерігалося
у
добровольців
похилого
віку у
порівнянні з
більш
молодими
волонтерами, не має
клінічного
значення.

Діти.
Після
одноразового
внутрішньовенного
введення пантопразолу
в дозах 0,8 або
1,6 мг/кг дітям
віком від 2 до 16
років не було
відмічено
значимого
зв’язку між
кліренсом пантопразолу
й віком або
масою тіла
пацієнта. AUC та
об’єм розподілу
відповідали
даним,
одержаним під
час
досліджень
за участю
дорослих.

Клінічні
характеристики.

Показання.

ТОПРАЗ
показаний
для
застосування
дорослим при:

- рефлюкс-езофагіті,

-
виразці шлунка
та
дванадцятипалої
кишки,

-
синдромі Золлінгера‒Еллісона
та інших гіперсекреторних
патологічних
станах.

Протипоказання.
Підвищена
чутливість
до активної
речовини, похідних бензимідазолу.

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види взаємодій.

Лікарські
засоби,
абсорбція
яких залежить
від рН. Унаслідок
повного та
довготривалого
інгібування
секреції
соляної
кислоти пантопразол
може
впливати на
абсорбцію
препаратів,
для яких
значення рН
шлункового
соку є
важливим
фактором їх біодоступності
(наприклад,
деяких азольних
протигрибкових
препаратів,
таких як кетоконазол,
ітраконазол,
позаконазол,
або інших
препаратів,
таких як ерлотиніб).

Інгібітори
протеази ВІЛ.
Не
рекомендується
сумісне
застосування
пантопразолу
з
інгібіторами
протеази ВІЛ
(такими як атазанавір),
абсорбція
яких
залежить від внутрішньошлункового
рН, через
суттєве
зниження їх
біодоступності
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

У випадку,
коли
сумісного
застосування
інгібіторів
протеази ВІЛ
з
інгібіторами
протонної
помпи не
можна
уникнути,
рекомендується
ретельний
клінічний
моніторинг (наприклад,
вірусного
навантаження).
Не слід перевищувати
добову дозу пантопразолу
20 мг. Може
виникнути
необхідність
коригування
дози
інгібіторів
протеази ВІЛ.

Кумаринові
антикоагулянти
(фенпрокумон
і варфарин).

Сумісне
застосування
пантопразолу
з варфарином
або фенпрокумоном
не впливало
на
фармакокінетику
варфарину,
фенпрокумону
або МНІ
(міжнародний
нормалізований
індекс).
Однак
повідомлялось
про
підвищення
МНІ та
подовження протромбінового
часу у
пацієнтів,
які сумісно
застосовували
ІПП та варфарин
або фенпрокумон.
Підвищення
МНІ та
подовження протромбінового
часу можуть
призвести до
розвитку паталогічної
кровотечі і
навіть
смерті. У
разі такого
сумісного
застосування
необхідно
проводити
моніторинг
МНІ та протромбінового
часу.

Метотрексат. Повідомлялося,
що одночасне
застосування
високих доз метотрексату
(наприклад, 300
мг) та
інгібіторів
протонної помпи
збільшує
рівні метотрексату
в крові у
деяких
пацієнтів.
Пацієнтам,
які застосовують
високі дози метотрексату,
наприклад
хворим на рак
або псоріаз,
рекомендується
тимчасово
припинити
лікування пантопразолом.

Інші
взаємодії. Пантопразол
значною
мірою метаболізується
в печінці
через
систему
ферментів
цитохрому Р450.
Основний
шлях
метаболізму
— деметилювання
за допомогою
CYP2С19, інші
метаболічні
шляхи
включають
окиснення за
допомогою CYP3А4.
Дослідження
з
лікарськими
засобами, які
також метаболізуються
цими шляхами,
такими як карбамазепін,
діазепам,
глібенкламід,
ніфедипін,
та з
пероральними
контрацептивами,
які містять левоноргестрел
і етинілестрадіол,
не виявили
клінічно
значущих
взаємодій. Не можна
виключати взаємодію
пантопразолу
з іншими
препаратами,
які метаболізуються
через цю ж
ферментну
систему.

Результати
цілого ряду
досліджень
щодо можливих
взаємодій
вказують, що пантопразол
не впливає на
метаболізм
активних
речовин, що метаболізуються
за допомогою
CYP1A2 (наприклад,
кофеїн,
теофілін), CYP2С9
(наприклад, піроксикам,
диклофенак,
напроксен),
CYP2D6 (наприклад, метопролол),
CYP2Е1 (наприклад,
етанол), не
перешкоджає
всмоктуванню
дигоксину,
залежному
від p-глікопротеїну.

Не виявлено
взаємодії з
одночасно
призначеними
антацидами.

Були
проведені
дослідження
з вивчення взаємодії
пантопразолу
з одночасно
призначеними
певними
антибіотиками
(кларитроміцин,
метронідазол,
амоксицилін).
Клінічно
значущих
взаємодій
між цими препаратами
не виявлено.

Лікарські
засоби, що
інгібують
або індукують
CYP2C19.
Інгібітори CYP2C19,
такі як флувоксамін,
можуть
збільшувати
системний
вплив панторазолу.
Слід
розглянути
необхідність
зниження дози
препарату
для
пацієнтів,
які отримують
довготривалу
терапію пантопразолом
у високих
дозах, та для
пацієнтів із
порушенням
функції
печінки.
Індуктори
ферментів,
які
впливають на
CYP2C19 та CYP3А4, такі
як рифампіцин
і звіробій
звичайний (Hypericum perforatum), можуть
знижувати
плазмові
концентрації
ІПП, які
метаболізуються
через ці
ферментні
системи.

Взаємодія між лікарськими
засобами
та лабораторними
тестами. Повідомлялося про хибнопозитивні
результати
деяких скринінгових
досліджень
сечі на наявність
тетрагідроканабінолу
у пацієнтів,
які застосовують
пантопразол.
Для підтвердження
позитивних
результатів
потрібно
розглянути
можливість
застосування
альтернативних
підтверджувальних
методів дослідження.

Особливості
застосування.

Злоякісні
новоутворення
у шлунку. Систематична
відповідь на
застосування
пантопразолу
може
маскувати
симптоми
злоякісних
новоутворень
у шлунку та
відтермінувати
їх діагностику. За
наявності будь-яких
тривожних
симптомів
(наприклад
суттєвої втрати
маси тіла,
періодичного
блювання, дисфагії,
блювання із
кров’ю,
анемії, мелени),
а також при
підозрі або
наявності
виразки шлунка
потрібно
виключити
наявність
злоякісного
процесу,
оскільки
лікування пантопразолом
може
маскувати
симптоми і
відстрочувати
встановлення
діагнозу.
Якщо
симптоми
зберігаються
при адекватному
лікуванні,
необхідно
провести
додаткове
обстеження.

Порушення
функції
печінки. У
пацієнтів із
тяжкими
порушеннями
функції
печінки
потрібно
регулярно
контролювати
рівень
печінкових
ферментів. У
разі підвищення
рівня
печінкових
ферментів
лікування
препаратом
необхідно
припинити (див.
розділ
«Спосіб
застосування
та дози».

Інгібітори
протеази ВІЛ. Не
рекомендується
сумісне
застосування
пантопразолу
з
інгібіторами
протеази ВІЛ
(такими як атазанавір),
адсорбція
яких
залежить від внутрішньошлункового
рН, через
суттєве
зниження їх
біодоступності
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Дозу пантопразолу
20 мг на добу не
слід
перевищувати.

Інфекції
шлунково-кишкового
тракту, спричинені
бактеріями. Пантопразол,
як і інші
інгібітори
протонної
помпи, може
збільшувати
кількість
бактерій, які
зазвичай
присутні у
верхніх
відділах
шлунково-кишкового
тракту.
Лікування
препаратом дещо
підвищує
ризик
виникнення
шлунково-кишкових
інфекцій,
спричинених
такими бактеріями,
як Salmonella
і Campylobacter
або C. Difficile.

Натрій.
Лікарський
засіб
містить
менше ніж 1
ммоль натрію
(23 мг) у флаконі,
тобто, по
суті, є «безнатрієвим»
препаратом.

Гіпомагніємія. Повідомлялося
про рідкі
випадки тяжкої
гіпомагніємії
у пацієнтів,
які
отримували інгібітори
протонної
помпи (ІПП),
такі як пантопразол,
протягом не
менше трьох
місяців — в
більшості
випадків
протягом
року. Можуть
виникнути та
спочатку
непомітно
розвиватися
такі
серйозні
клінічні
прояви гіпомагніємії:
втома,
тетанія,
делірій,
судоми,
запаморочення
та шлуночкова
аритмія. Гіпомагніємія
може
призвести до
розвитку гіпокальціємії
та/або гіпокаліємії
(див розділ
«Побічні
реакції»). У
разі гіпомагніємії
(та гіпокальціємії
та/або гіпокаліємії,
асоційованої
з гіпомагніємією)
в більшості
випадків
стан
пацієнтів
покращувався
після
замісної
коригувальної
терапії
препаратами
магнію та
припинення
прийому ІПП.

У пацієнтів,
які
потребують
довготривалої
терапії, та
пацієнтів,
які
приймають
ІПП одночасно
з дигоксином
або
препаратами,
що можуть
спричинити гіпомагніємію
(наприклад, діуретики),
потрібно
визначати
рівень
магнію перед
початком
лікування
ІПП та
періодично
під час
лікування.

Переломи
кісток. Довготривале
лікування
(більше 1 року)
високими
дозами
інгібіторів
протонної
помпи може помірно
збільшити
ризик перелому
стегна, запʼястя
та хребта,
переважно у
людей
літнього
віку або при
наявності
інших
факторів
ризику. Спостережні
дослідження
вказують на
те, що застосування
інгібіторів
протонної
помпи
збільшує
загальний
ризик
переломів на
10–40 %. Деякі з
них можуть
бути
обумовлені
іншими
факторами
ризику.
Пацієнти з
ризиком розвитку
остеопорозу
повинні
отримувати лікування
відповідно
до чинних
клінічних
рекомендацій
і споживати
достатню
кількість
вітаміну D та
кальцію.

Тяжкі
шкірні
побічні
реакції. Повідомлялося
про
асоційовані
із застосуванням
пантопразолу
тяжкі шкірні
побічні
реакції з невідомою
частотою
виникнення
(див. розділ
«Побічні
реакції»), що
можуть
загрожувати
життю або
призвести до
летального
наслідку,
такі як мультиформна
еритема, синдром
Стівенса-Джонсона,
токсичний
епідермальний
некроліз
та реакція
на
лікарський
засіб з еозинофілією
та
системними
симптомами (DRESS-синдром). Пацієнтів слід проінформувати
про ознаки
та симптоми
вищезазначених
шкірних реакцій і ретельно спостерігати
за станом пацієнтів
щодо їх
розвитку.  Якщо
з’являються
ознаки
та симптоми,
що вказують
на ці реакції,
застосування
пантопразолу
слід негайно
припинити
та розглянути
можливість
альтернативного
лікування.

Підгострий
шкірний
червоний
вовчак. Застосування
інгібіторів
протонної
помпи
пов’язують
із дуже
рідкими
випадками розвитку
підгострого
шкірного
червоного
вовчака. Якщо
виникає ураження,
особливо на
ділянках, що
зазнають
впливу
сонячного
світла, і це
супроводжується
артралгією,
пацієнту
треба
негайно звернутися
до лікаря,
який
розгляне
необхідність
припинення
застосування
лікарського
засобу Топраз.
Виникнення підгострого
шкірного
червоного
вовчака у
пацієнтів під
час
попередньої
терапії
інгібіторами
протонної
помпи
підвищує
ризик його
розвитку при
застосуванні
інших
інгібіторів
протонної
помпи.

Вплив
на
результати
лабораторних
тестів. Підвищений
рівень хромограніну
А (CgA) може
заважати
дослідженням
нейроендокринних
залоз. Щоб
уникнути
даних
перешкод, лікування
Топразом
слід
призупинити,
принаймні, за
5 днів до вимірювання
рівня CgA
(див. розділ
«Фармакологічні
властивості»).
Якщо рівні CgA та гастрину
не
повертаються
в
контрольний
діапазон після
початкових
вимірювань,
вимірювання необхідно
повторити
через 14 днів
після припинення
терапії
інгібітором
протонної помпи.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Вагітність. Наявні дані
щодо
застосування
препарату пантопразолу
вагітним
жінкам
(приблизно 300–1000
повідомлень
про
результат
вагітності)
вказують на
відсутність
ембріональної
або фето/неонатальної
токсичності
препарату. У
ході
досліджень
репродуктивної
функції на
тваринах
спостерігалася
репродуктивна
токсичність.
Вагітним
жінкам слід
уникати
застосування
пантопразолу.

Годування
груддю.
Дослідження
на тваринах
показали
екскрецію пантопразолу
з грудним
молоком.
Недостатньо
даних щодо екскреції
пантопразолу
з грудним
молоком
людини, проте
про таку екскрецію
повідомлялось.
Не можна
виключити
ризик для
новонароджених/немовлят.
Рішення про
припинення
годування
груддю або припинення/утримання
від
лікування
препаратом Топраз
потрібно
приймати з
урахуванням
користі від
годування
груддю для
дитини і
користі від
лікування
препаратом Топраз
для жінки.

Фертильність.
Пантопразол не
порушував
фертильність
у
дослідженнях
на тваринах.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами. Пантопразол
не впливає
або має дуже
незначний
вплив на швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.
Необхідно брати
до уваги
можливий
розвиток
побічних
реакцій,
таких як
запаморочення
та розлади
зору (див.
розділ
«Побічні
реакції»). У
таких
випадках не
слід
керувати
автотранспортом
або
працювати з
іншими
механізмами.

Спосіб
застосування
та дози.

Лікарський
засіб
застосовують
дорослим за
призначенням
та під
безпосереднім
наглядом
лікаря.

Внутрішньовенне
застосування
препарату
рекомендується
тільки у разі
неможливості
перорального
застосування.
Є дані щодо тривалості
внутрішньовенного
лікування до
7 днів. При
клінічній
можливості
здійснюється
перехід від
внутрішньовенного
введення Топразу
до
перорального
застосування
пантопразолу
у дозі 40 мг.

Рефлюкс-езофагіт, виразка
дванадцятипалої
кишки,
виразка шлунка.

Рекомендована
доза
становить 40
мг пантопразолу
(1 флакон) на
добу
внутрішньовенно.
Лікування
синдрому Золлінгера
— Еллісона
та інших гіперсекреторних
патологічних
станів.

Для
тривалого
лікування
синдрому Золлінгера
— Еллісона
та інших гіперсекреторних
патологічних
станів
рекомендована
початкова
доза
лікарського
засобу Топраз
становить 80
мг на добу. За
необхідності
дозу можна
титрувати,
збільшуючи
або зменшуючи,
залежно від
показників
секреції
кислоти в
шлунку. Дози,
що
перевищують
80 мг на добу, потрібно
розділити на
два введення.
Можливе
тимчасове
підвищення
дози пантопразолу
до більше 160 мг,
але
тривалість
застосування
повинна
обмежуватися
тільки
періодом, який
необхідний
для
адекватного
контролю
секреції
кислоти.

Якщо
потрібне
швидке
зменшення
кислотності,
для
більшості
пацієнтів
досить початкової
дози 2 × 80 мг для
досягнення
бажаного рівня
(< 10 мЕкв/год)
протягом 1
год. Підготовка до
застосування.

Порошок
розчиняють у
10 мл 0,9 % розчину
хлориду
натрію, що
додається у
флакон.
Розчин можна
вводити
безпосередньо
або після
змішування
зі 100 мл 0,9 %
розчину
хлориду
натрію чи 5 % розчину
глюкози у
пластикових
або скляних флаконах.
Після розведення
хімічна та фізична
стабільність
препарату
зберігається
протягом
12 годин при
температурі
25 °C. З мікробіологічної
точки зору
розведений препарат
необхідно
використати
негайно.

Топраз не
можна
готувати або
змішувати з
іншими розчинниками,
окрім
зазначених
вище. Внутрішньовенне
введення
препарату
необхідно
проводити
протягом 2–15
хв.
Флакон призначений
тільки для
одноразового
використання.
Перед
застосуванням
необхідно
візуально
перевірити
флакони з
препаратом,
зокрема на
зміну
кольору,
наявність
осаду.

Розведений
розчин
повинен бути
прозорим, безбарвним
або
жовтуватого
кольору. Залишки
препарату
або препарат,
фізико-хімічні
властивості
якого
змінилися
(зокрема змінився
колір,
з’явився
осад),
необхідно
утилізувати
відповідно
до вимог
місцевого законодавства.

Печінкова
недостатність.
Пацієнтам з
тяжкими
порушеннями
функцій печінки
не слід
застосовувати
добову дозу
більше 20 мг (½
флакона
лікарського
засобу Топраз,
порошок 40 мг).

Ниркова
недостатність.
Пацієнти
з
порушеннями
функцій
нирок не потребують
коригування
дози.

Пацієнти
літнього
віку не
потребують
коригування
дози.

Діти. Топраз,
порошок для
розчину для
ін’єкцій, не
рекомендується
застосовувати
дітям (віком
до 18 років),
оскільки
дані щодо
безпеки і
ефективності
препарату
для цієї
вікової
категорії
обмежені.

Передозування.

Симптоми
передозування
невідомі.

Дози до 240 мг,
введені
внутрішньовенно
протягом 2
хвилин, добре
переносилися.
Оскільки пантопразол
екстенсивно
зв’язується
з білками,
він не належить
до
препаратів,
які легко
виводяться
за допомогою
діалізу.

У разі
передозування
з появою
клінічних ознак
інтоксикації
застосовують
симптоматичну
та
підтримувальну
терапію.
Рекомендацій
щодо
специфічної
терапії
немає.

Побічні
реакції.

Виникнення
побічних
реакцій може
очікуватись
у близько 5 %
пацієнтів.
Найчастіша
побічна
реакція —
тромбофлебіт
у місці введення.
Діарея і
головний
біль
виникали у
близько 1 %
пацієнтів.

Небажані
ефекти за
частотою
виникнення класифікують
за такими
категоріями:
дуже часто
(≥ 1/10), часто (≥ 1/100
і < 1/10), нечасто
(≥ 1/1000 і < 1/100), рідко
(≥ 1/10000 і < 1/1000), дуже рідко (< 1/10000),
невідомо
(частота не
визначена за
наявними
даними).

Для
всіх
побічних
реакцій, про
які повідомлялося
у постмаркетинговому
періоді,
неможливо
застосувати
будь-яку
частоту побічних
реакцій, тому
вони
згадуються з
частотою
«невідомо».

У
кожній групі
частоти
побічні
реакції представлені
у порядку
зменшення
серйозності.

З боку
крові та
лімфатичної
системи.

Рідко:
агранулоцитоз.

Дуже рідко:
тромбоцитопенія,
лейкопенія, панцитопенія.

З
боку імунної
системи.

Рідко:
реакції гіперчутливості
(включаючи
анафілактичні
реакції,
анафілактичний
шок).

Метаболізм
та розлади
обміну
речовин.

Рідко: гіперліпідемія
і підвищення
рівня
ліпідів (тригліцериди,
холестирол),
зміни маси
тіла.

Невідомо: гіпонатріємія,
гіпомагніємія
(див. розділ
«Особливості
застосування»),
гіпокальціємія1,
гіпокаліємія1.

Психічні
розлади.

Нечасто:
розлади сну.

Рідко:
депресія (в
тому числі
загострення).

Дуже рідко:
дезорієнтація
(в тому числі
загострення).

Невідомо:
галюцинація,
сплутаність
свідомості
(особливо у
пацієнтів зі
схильністю до
таких
розладів, а
також
загострення
цих симптомів
у разі їх
наявності).

З
боку
нервової
системи.

Нечасто:
головний
біль,
запаморочення.

Рідко:
розлади
смаку.

Невідомо:
парестезія.

З
боку органів
зору.

Рідко:
порушення
зору /
затуманення
зору.

З
боку
травного
тракту.

Часто:
поліпи фундальних
залоз шлунка
(доброякісні).

Нечасто:
діарея,
нудота,
блювання,
здуття живота,
запор,
сухість у
роті,
абдомінальний
біль і
дискомфорт.

Невідомо:
мікроскопічний
коліт.

З
боку гепатобіліарної
системи.

Нечасто:
підвищення
рівня
печінкових
ферментів
(трансаміназ,
g-глутамілтрансферази).

Рідко:
підвищення
рівня
білірубіну.

Невідомо:
ураження
гепатоцитів,
жовтяниця, гепатоцелюлярна
недостатність.

З
боку шкіри та
підшкірних
тканин.

Нечасто:
шкірні
висипи,
екзантема,
свербіж.

Рідко:
кропив’янка, ангіоневротичний
набряк.

Невідомо:
синдром Стівенса-Джонсона,
синдром Лаєлла
(токсичний
епідермальний
некроліз), реакція
на
лікарський
засіб з еозинофілією
та
системними
симптомами (DRESS),
мультиформна
еритема, фоточутливість,
підгострий
шкірний
червоний
вовчак (див.
розділ «Особливості
застосування»).

З
боку
кістково-м’язової
системи та
сполучної
тканини.

Нечасто:
переломи
стегна,
зап’ястя,
хребта (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Рідко:
артралгія, міалгія.

Невідомо:
спазм м’язів2.

З
боку нирок та
сечовидільної
системи.

Невідомо: тубулоінтерстиціальний
нефрит (з
можливим
розвитком
ниркової недостатності).

З боку
репродуктивної
системи та
молочних
залоз.

Рідко: гінекомастія.

Загальні
розлади.

Часто:
тромбофлебіт
у місці
введення.

Нечасто:
астенія,
втома,
нездужання.

Рідко:
підвищення
температури
тіла,
периферичні
набряки.

1 Гіпокальціємія
та/або
гіпокаліємія
можуть бути
пов’язані з
виникненням
гіпомагніємії
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

2 Спазм
м’язів як
наслідок
порушення
балансу
електролітів.

Повідомлення
про
підозрювані
побічні реакції.

Повідомлення
про побічні
реакції
після реєстрації
лікарського
засобу має
важливе
значення. Це
дає змогу
проводити
моніторинг
співвідношення
користь/ризик
при застосуванні
цього
лікарського
засобу. Медичним
та
фармацевтичним
працівникам,
а також
пацієнтам
або їх
законним
представникам
слід
повідомляти
про усі
випадки
підозрюваних
побічних
реакцій та
відсутності ефективності
лікарського
засобу через
Автоматизовану
інформаційну
систему з фармаконагляду
за
посиланням:
https://aisf.dec.gov.ua.

Термін
придатності. 2
роки.

З
мікробіологічної
точки зору
розведений
препарат
необхідно
використати
негайно. Однак
фізико-хімічна
стабільність
розведеного
препарату
зберігається
протягом 12 годин
при
температурі
25 °C.

Умови
зберігання.
Зберігати в
оригінальній
упаковці для
захисту від
світла при
температурі
не вище 25 °C.
Зберігати у
недоступному
для дітей
місці.

Несумісність. Лікарський
засіб Топраз
не слід
змішувати з
іншими
лікарськими
засобами,
окрім тих, що
вказані в
розділі «Спосіб
застосування
та дози».

Упаковка. Порошок для
розчину для
ін’єкцій у
флаконі. По 1
флакону у
картонній
коробці.

Категорія
відпуску. За рецептом.

Виробник.

Юджіа Фарма
Спешіелітіз
Лімітед,
Юніт-ІІІ /

Eugia Pharma Specialities
Limited, Unit-III.

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження
його
діяльності.

Плот № 4, 34
до 48, ЕПІП,
ТСІІК, ІДА, Пaшаміларам
Вілладж, Патанчеру
Мандал, Cанга
Редді Дістрікт,
Штат Телангана,
502307, Індія /

Plot No`s: 4, 34 to 48, ЕРІР,
TSIIC, IDA, Pashamylaram Village, Patancheru Mandal, Sanga Reddy District, Telangana state, 502307, India.