ІНСТРУКЦІЯ

для медичного
застосування лікарського засобу

МЕЛПАМІД

(MELPAMID®)

Склад:

діюча речовина: глімепірид;

1 таблетка містить глімепіриду 2 мг або 3 мг;

допоміжні речовини:

таблетки по 2 мг: лактози моногідрат, натрію крохмальгліколят, целюлоза мікрокристалічна,

повідон К 30, барвник еритрозин Lake,
магнію стеарат;

таблетки по 3 мг: лактози моногідрат, натрію крохмальгліколят,
целюлоза мікрокристалічна, повідон К 30, магнію стеарат.

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні властивості:

таблетки по 2 мг: круглі, рожевого кольору, двоопуклі таблетки;

таблетки по 3 мг: круглі, білого кольору, двоопуклі таблетки.

Фармакотерапевтична група. Гіпоглікемічні засоби, за винятком інсулінів. Сульфонаміди, похідні сечовини. Код АТХ A10B B12.

Фармакологічні властивості.

Фармакодинаміка.

Глімепірид – це гіпоглікемічна речовина, активна при пероральному застосуванні,
що належить до групи сульфонілсечовини. Його можна
застосовувати при цукровому діабеті ІІ типу.

Глімепірид діє переважно
шляхом стимуляції вивільнення інсуліну з бета-клітин підшлункової залози.

Як і у інших препаратів сульфонілсечовини,
такий ефект ґрунтується на підвищенні чутливості клітин підшлункової залози до
фізіологічної стимуляції глюкозою. Крім цього, глімепірид
чинить виражену позапанкреатичну дію, яка також
характерна і для інших препаратів сульфонілсечовини.

Вивільнення
інсуліну. Препарати сульфонілсечовини регулюють секрецію
інсуліну шляхом блокування АТФ-залежного калієвого каналу, розташованого у
мембрані бета-клітини підшлункової залози. Закриття калієвого каналу викликає
деполяризацію бета-клітини і, завдяки відкриванню кальцієвих каналів,
призводить до збільшення притоку кальцію в клітину, що, в свою чергу, спричиняє
вивільнення інсуліну шляхом екзоцитозу.

Глімепірид має високу
швидкість заміщення при зв’язуванні з білком мембрани бета-клітин, пов’язаним з
АТФ-залежним калієвим каналом, однак розташування місця його зв’язування
відрізняється від місця зв’язування препаратів сульфонілсечовини.

Позапанкреатична активність. До позапанкреатичних ефектів належать, наприклад, покращення
чутливості периферичних тканин до інсуліну та зменшення утилізації інсуліну
печінкою.

Утилізація глюкози крові периферичними тканинами
(м’язовою та жировою) відбувається за допомогою спеціальних транспортних
білків, розташованих у клітинній мембрані. Транспорт глюкози в ці тканини
обмежений швидкістю етапу утилізації глюкози. Глімепірид
дуже швидко збільшує кількість активних молекул на плазматичних мембранах
клітин м’язової і жирової тканини, що транспортують глюкозу, а це призводить до
стимуляції захоплення глюкози.

Глімепірид збільшує
активність глікозилфосфатидилінозитолспецифічної
фосфоліпази С, з якою в ізольованих м’язових та жирових клітинах може
корелювати зумовлений препаратом ліпогенез та глікогенез.

Глімепірид пригнічує
продукцію глюкози в печінці шляхом збільшення внутрішньоклітинних концентрацій
фруктозо-2,6-біфосфату, що, у свою чергу, пригнічує глюконеогенез.

Загальні
характеристики. Для здорових осіб мінімальна ефективна пероральна
доза становить приблизно 0,6 мг. Вплив глімепіриду є дозозалежним і відтворюваним. Фізіологічна реакція на гострі
фізичні навантаження, тобто зменшення секреції інсуліну, в умовах дії глімепіриду зберігається.

Не було виявлено достовірної різниці у дії глімепіриду при прийманні препарату за 30 хвилин до
вживання їжі або безпосередньо перед прийманням їжі. У пацієнтів з цукровим
діабетом належний метаболічний контроль впродовж 24 годин забезпечувався при
прийманні препарату один раз на добу.

Хоча гідроксильований
метаболіт викликає незначне, але достовірне зниження рівня глюкози крові у
здорових осіб, це лише незначна складова загальної дії препарату.

Застосування у
комбінації з метформіном. У одному з
досліджень було продемонстровано покращення метаболічного контролю при супутній
терапії глімепіридом, порівняно з монотерапією
метформіном, у пацієнтів, діабет у яких належним
чином не контролюється при застосуванні максимальних доз метформіну.

Застосування у
комбінації з інсуліном. Дані щодо застосування препарату
у комбінації з інсуліном обмежені. У пацієнтів, діабет у яких належним чином не
контролюється при застосуванні максимальних доз глімепіриду,
може бути розпочате супутнє лікування інсуліном. У двох дослідженнях завдяки
цій комбінації вдалося досягти такого ж покращення метаболічного контролю, як і
при монотерапії інсуліном; проте при комбінованій
терапії вимагається менша середня доза інсуліну.

Особливі
категорії пацієнтів.

Діти та
підлітки. У 24-тижневому клінічному дослідженні з активним контролем (глімепірид у дозі до 8 мг на добу або метформін
у дозі до 2 000 мг на добу) брали участь 285 дітей (віком 8-17 років) з
діабетом ІІ типу.

Як глімепірид, так і метформін призвели до достовірного зниження HbA1c порівняно
з вихідним показником [(глімепірид – 0,95 (СП 0,41); метформін – 1,39 (СП 0,40)]. Проте глімепірид
не продемонстрував більшу ефективність порівняно з метформіном
з точки зору середньої зміни HbA1c порівняно з вихідним показником.
Різниця між двома видами лікування становила 0,44 % на користь метформіну. Верхня межа (1,05) 95 % довірчого інтервалу для
цієї різниці була не нижче 0,3 % межі не меншої ефективності.

За результатами лікування глімепіридом жодних нових даних з безпеки для дітей,
порівняно з дорослими пацієнтами з цукровим діабетом ІІ типу, не виявлено.
Даних стосовно довгострокової ефективності та безпеки для дітей немає.

Фармакокінетика.

Всмоктування. Після
перорального застосування глімепірид має 100 % біодоступність. Приймання їжі не має значного впливу на
всмоктування, а лише дещо уповільнює швидкість всмоктування. Максимальні
концентрації препарату в сироватці крові (Cmax)
досягаються приблизно через 2,5 години після перорального застосування
препарату (середній показник становить 0,3 мкг/мл при застосуванні багаторазової добової дози 4 мг).
Існує лінійне співвідношення між дозою та Cmax, а також дозою та AUC (площа під кривою
«концентрація – час»).

Розподіл. Глімепірид має дуже низький об’єм розподілу (близько 8,8 л), що приблизно дорівнює
об’єму розподілу альбуміну, високий ступінь зв’язування з білками плазми
(більше 99 %) і низький кліренс (близько 48 мл/хв).

У тварин глімепірид виділяється
у грудне молоко. Глімепірид проникає крізь плаценту.
Проникнення через гематоенцефалічний бар’єр є
незначним.

Біотрансформація та виведення. Середній
період напіввиведення при концентраціях препарату у
плазмі крові, що відповідають багатодозовому режиму,
становить приблизно 5-8 годин. Після застосування великих доз спостерігалося
незначне збільшення періоду напіввиведення.

Після застосування одноразової дози глімепіриду, міченого радіоактивним ізотопом, 58 %
радіоактивної речовини виявлялось у сечі та 35 % ‒ у калі. Незмінена
речовина в сечі не виявлялась. У сечі та калі виявляються два метаболіти, що
найбільш імовірно утворюються в результаті метаболізму в печінці (головний
фермент CYP2C9), один з яких є гідроксипохідною
сполукою, а інший ‒ карбоксипохідною сполукою.
Після перорального прийому глімепіриду періоди напіввиведення цих метаболітів становили відповідно 3 – 6
та 5 – 6 годин.

Порівняння фармакокінетики після одноразового та
багаторазового застосування препарату один раз на добу не виявило достовірних
відмінностей. Міжсуб’єктна варіабельність була дуже
низькою. Кумуляції, яка б мала клінічне значення, не спостерігалося.

Особливі
категорії пацієнтів. Фармакокінетичні параметри у чоловіків та жінок,
так само як у молодих та осіб літнього віку (понад 65 років), були подібними. У
пацієнтів зі зниженим кліренсом креатиніну спостерігалася тенденція до
збільшення кліренсу глімепіриду та зниження його
середніх концентрацій у плазмі крові, що, найімовірніше, зумовлено більш
швидким виведенням через менший ступінь зв'язування з білками. Ниркове
виведення обох метаболітів порушувалося. Загалом у цих пацієнтів не очікується
додаткового ризику кумуляції препарату.

Фармакокінетичні показники у
п’яти пацієнтів, що перенесли хірургічне втручання на жовчовивідних шляхах,
були подібні до таких у здорових добровольців.

Діти, в тому
числі підлітки. Дослідження, у якому вивчалася фармакокінетика,
безпека та переносимість після одноразового
застосування 1 мг глімепіриду у ситому стані у 30
дітей (4 дітей віком 10 – 12 років та 26 дітей віком 12 – 17 років) з цукровим
діабетом ІІ типу, продемонструвало, що середні показники AUC(0-last),
Cmax та T1/2 були подібні до
тих, що спостерігаються у дорослих.

Доклінічні дані з безпеки. Ефекти, що
спостерігалися під час доклінічних досліджень,
виникали при рівнях експозиції, що набагато перевищували максимальні рівні
експозиції у людини. Це вказує на їх низьку клінічну значущість або ж на те, що
вони були спричинені фармакодинамічною дією препарату
(гіпоглікемією). Ці результати були отримані в межах традиційних
фармакологічних досліджень з безпеки, досліджень токсичності при введенні
повторних доз, тестів на генотоксичність, онкогенний
потенціал та репродуктивну токсичність. Побічні ефекти, виявлені в ході
останніх (які охоплювали вивчення ембріотоксичності, тератогенності та токсичного впливу на розвиток організму),
вважалися наслідком гіпоглікемічних ефектів,
спричинених препаратом у самиць та у дитинчат тварин.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Цукровий діабет ІІ типу у дорослих,
якщо рівень цукру в крові не можна підтримувати лише дієтою, фізичними вправами
та зниженням маси тіла.

Протипоказання.

- цукровий діабет І типу;

- діабетичний кетоацидоз;

- діабетична кома;

- тяжкі порушення функції нирок або печінки. У випадку
тяжких порушень функцій нирок або печінки потрібно перевести пацієнта на
інсулін;

- підвищена
чутливість до глімепіриду або до будь-якого
допоміжного компонента, що входить до складу лікарського засобу, до похідних сульфонілсечовини або інших сульфаніламідних препаратів
(ризик розвитку реакцій підвищеної чутливості).

Взаємодія з іншими лікарськими
засобами та інші види взаємодій.

Одночасне приймання препарату з деякими іншими
лікарськими засобами може спричиняти як послаблення, так і посилення гіпоглікемічної дії глімепіриду.
Тому інші препарати слід приймати тільки за призначенням лікаря. Глімепірид метаболізується за
допомогою цитохрому P450 2C9 (CYP2C9). Відомо, що внаслідок одночасного
застосування індукторів (наприклад рифампіцину) або
інгібіторів CYP2C9 (наприклад флуконазолу) цей
метаболізм може змінюватися. Результати дослідження взаємодії іn vivo показали,
що флуконазол, один із найпотужніших інгібіторів
CYP2C9, збільшує AUC глімепіриду приблизно вдвічі.
Про існування цих типів взаємодій свідчить досвід застосування глімепіриду та інших похідних сульфонілсечовини.

Підсилення ефекту зниження рівня глюкози в крові, а
отже, в деяких випадках і гіпоглікемія може виникати при одночасному
застосуванні з глімепіридом таких препаратів, як: фенілбутазон, азапропазон та оксифенбутазон, сульфінпіразон,
інсулін та пероральні протидіабетичні препарати,
деякі сульфонаміди тривалої дії, метформін,
тетрацикліни, саліцилати та p-аміносаліцилова
кислота, інгібітори моноаміноксидази, анаболічні стероїди та чоловічі статеві гормони, хінолонові антибіотики та кларитроміцин,
хлорамфенікол, пробенецид,
кумаринові антикоагулянти, міконазол, фенфлурамін, дизопірамід, пентоксифілін (високі дози парентерально),
фібрати, тритоквалін,
інгібітори ангіотензинперетворюючого ферменту, флуконазол, флуоксетин, алопуринол, симпатолітики, цикло-, тро- та іфосфаміди.

Послаблення ефекту зниження рівня глюкози в крові
може відбуватися, коли хворий одночасно вживає естрогени та прогестагени;
салуретики, тіазидові діуретики; препарати, що стимулюють функцію щитовидної
залози, глюкокортикоїди; похідні фенотіазину,
хлорпромазин; адреналін та симпатоміметики;
нікотинову кислоту (високі дози) та її похідні; проносні засоби (довготривале
застосування); фенітоїн, діазоксид;
глюкагон, барбітурати та

рифампіцин;  ацетозоламід.

Антагоністи H2-рецепторів, бета-блокатори, клонідин та резерпін можуть призводити як до потенціації, так і до послаблення ефекту зниження рівня
глюкози в крові.

Під впливом симпатолітиків,
таких як бета-блокатори, клонідин, гуанетидин та резерпін, прояви адренергічної зворотної
регуляції гіпоглікемії можуть зменшуватися або зникати.

Вживання алкоголю може посилювати або послаблювати гіпоглікемічну
дію глімепіриду непередбачуваним чином.

Глімепірид здатен як
збільшувати, так і зменшувати вплив похідних кумарину.

Колесевелам
зв’язується
з глімепіридом та зменшує всмоктування останнього зі
шлунково-кишкового тракту. Жодних взаємодій не
спостерігалося, якщо глімепірид приймали щонайменше
за 4 години до застосування колесевеламу. У зв’язку
із цим глімепірид слід приймати  щонайменше за 4 години
до застосування колесевеламу.

Особливості застосування.

Лікарський засіб потрібно приймати незадовго до або під час вживання їжі.

У перші тижні
лікування існує підвищений ризик розвитку гіпоглікемії, тому необхідно
здійснювати особливо ретельне спостереження.

У випадку нерегулярного харчування або пропуску
вживання їжі, лікування препаратом може спричинити гіпоглікемію. До можливих
симптомів гіпоглікемії належать головний біль, сильне відчуття голоду, нудота,
блювання, втома, апатія, сонливість, розлади сну, підвищення рухової
активності, агресія, порушення концентрації, тривожність і затримка часу
реакції, депресивний стан, сплутаність свідомості, порушення мови та зорові
розлади, афазія, тремор, парез, сенсорні порушення, запаморочення,
безпомічність, втрата самоконтролю, делірій, мозкові конвульсії, сонливість та
втрата свідомості аж до коми, поверхневе дихання і брадикардія. Крім того,
можуть бути присутні ознаки адренергічної контррегуляції,
такі як спітніння, холодна і волога шкіра,
тривожність, тахікардія, артеріальна гіпертензія, посилене серцебиття,
стенокардія та серцеві аритмії.

Клінічна картина тяжкого нападу гіпоглікемії може нагадувати клінічну
картину інсульту.

Симптоми гіпоглікемії майже завжди можна швидко
усунути негайним вживанням вуглеводів (цукор). Штучні підсолоджувачі
неефективні.

Із досвіду застосування інших похідних сульфонілсечовини відомо, що, незважаючи на початкову
ефективність заходів з усунення гіпоглікемії, вона може повторюватись знову.

Тяжка або тривала гіпоглікемія, що тільки тимчасово
усувається звичайними кількостями цукру, вимагає негайного лікування, іноді –
госпіталізації.

До факторів, що сприяють розвитку гіпоглікемії, належать:

-           небажання
або нездатність (особливо в літньому віці) пацієнта до співпраці з лікарем;

-           недоїдання, нерегулярне
харчування, пропуск приймання їжі або період голодування;

-           порушення дієти;

-           невідповідність
між фізичним навантаженням та споживанням вуглеводів;

-           вживання алкоголю,
особливо в поєднанні з пропуском приймання їжі;

-           порушення функції нирок;

-           тяжке порушення функції
печінки;

-           передозування препаратом;

-           певні декомпенсовані
захворювання ендокринної системи, що впливають на вуглеводний обмін або контррегуляцію гіпоглікемії (наприклад при деяких
порушеннях функції щитовидної залози та недостатності функції передньої долі
гіпофіза чи кори надниркових залоз);

-           одночасне застосування
деяких інших лікарських засобів (див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими
засобами та інші види взаємодії»).

Лікування препаратом вимагає регулярного контролю
рівня глюкози в крові та сечі. Крім того, рекомендується проводити визначення
вмісту глікозильованого гемоглобіну.

Під час лікування необхідно регулярно контролювати
показники функції печінки та гематологічні показники (особливо кількість
лейкоцитів і тромбоцитів).

У стресових ситуаціях (наприклад, травма,
незаплановані хірургічні втручання, інфекції, що супроводжуються підвищенням
температури тіла) може бути показане тимчасове переведення пацієнта на інсулін.

Досвід застосування препарату пацієнтам із тяжкими
порушеннями функцій печінки або пацієнтам, які перебувають на діалізі,
відсутній. Пацієнтам із тяжкими порушеннями функцій нирок або печінки показано
переведення на інсулін.

Лікування пацієнтів з дефіцитом
глюкозо-6-фосфатдегідрогенази препаратами сульфонілсечовини
може призвести до розвитку гемолітичної анемії. Оскільки глімепірид
належить до класу препаратів сульфонілсечовини, його
слід з обережністю призначати пацієнтам з дефіцитом глюкозо-6-фосфатдегідрогенази.
Їм слід призначати альтернативні препарати, що не містять сульфонілсечовину.

Препарат містить
лактози моногідрат. Цей препарат не слід приймати пацієнтам, які страждають на
рідкісну спадкову непереносимість галактози, дефіцит лактази Лаппа або мальабсорбцію
глюкози-галактози. Оскільки лікарський засіб містить натрію
крохмальгліколят, слід бути обережним при застосуванні
пацієнтам, які дотримуються  дієти з контрольованим
вмістом натрію.

Застосування у період вагітності
або годування груддю.

Вагітність.

Ризик, пов’язаний із діабетом. Відхилення від
нормальних рівнів глюкози в крові під час вагітності збільшують імовірність
виникнення вроджених вад розвитку та перинатальної
смертності. Тому слід ретельно контролювати кількість глюкози в крові вагітної
жінки для того, щоб уникнути тератогенного ризику.
Вагітна з цукровим діабетом повинна бути переведена на інсулін. Жінки, які
хворіють на цукровий діабет, повинні інформувати свого лікаря про заплановану
вагітність для корекції лікування та переходу на інсулін.

Ризик, пов’язаний з глімепіридом. Немає даних щодо застосування глімепіриду вагітними жінками. Відповідно до результатів
експериментів із тваринами, препарат має репродуктивну токсичність, пов’язану,
ймовірно, з фармакологічною дією глімепіриду
(гіпоглікемією). Тому протягом всього періоду вагітності жінці глімепірид протипоказаний. Якщо пацієнтка, яка приймає глімепірид, планує вагітність або завагітніла, її якомога
швидше слід перевести на терапію інсуліном.

Період годування груддю.

Щоб уникнути
потрапляння глімепіриду разом із грудним молоком
матері в організм дитини та можливого шкідливого впливу на неї, цей препарат не
слід приймати жінкам у період годування груддю. Якщо необхідно, пацієнтка
повинна перейти на застосування інсуліну або повністю відмовитися від годування
груддю.

Фертильність

Немає доступних даних
щодо впливу на фертільність.

Здатність впливати на швидкість реакції при керуванні автотранспортом або
іншими механізмами.

Дослідження із вивчення
впливу препарату на здатність управляти транспортними засобами та працювати з
механізмами не проводилися.

Здатність до концентрації
та швидкість реакції можуть знижуватися внаслідок гіпоглікемії чи гіперглікемії
або, наприклад, через погіршення зору. Це створює ризик у ситуаціях, коли така
здатність є особливо важливою (наприклад керування автомобілем або робота з
механізмами).

Пацієнтів слід
попередити, що вони не повинні допускати розвитку у себе гіпоглікемії під час
керування транспортним засобом. Це особливо стосується тих осіб, які погано або
зовсім не можуть розпізнавати в себе симптоми-провісники гіпоглікемії, та тих,
у кого напади гіпоглікемії є частими. Необхідно серйозно зважити, чи варто за
таких обставин сідати за кермо або працювати з механізмами.

Спосіб застосування та дози.

Успішне лікування діабету залежить від дотримання
хворим відповідного раціону харчування, регулярної фізичної активності, а також
постійного контролю рівня глюкози в крові та сечі. Недотримання хворим дієти не
може бути компенсоване прийманням таблеток чи інсуліну.

Дозування залежить від результатів аналізів вмісту глюкози в крові та сечі.

Початкова доза становить 1 мг (1/2 таблетки по 2
мг) глімепіриду на добу. Якщо така доза дозволяє
досягти контролю захворювання, її слід застосовувати для підтримувальної
терапії. Якщо глікемічний контроль не є оптимальним,
дозу потрібно збільшувати до 2, 3 чи 4 мг глімепіриду
на добу поетапно (з інтервалами в 1 – 2 тижні).

Доза, більша за 4 мг на добу, дає кращі результати
тільки в окремих випадках. Максимальна рекомендована доза – 6 мг препарату на
добу.

Якщо максимальна добова доза метформіну
не забезпечує достатнього глікемічного контролю,
можна розпочати супутню терапію глімепіридом.

Дотримуючись попереднього дозування метформіну, прийом глімепіриду
слід розпочати з низької дози, яку потім можна поступово підвищувати до
максимальної добової дози, орієнтуючись на бажаний рівень метаболічного
контролю. Комбінована терапія повинна проводитися під пильним наглядом
лікаря.

Якщо максимальна добова доза препарату не забезпечує
достатнього глікемічного контролю, за необхідності
може бути розпочата супутня терапія інсуліном. Дотримуючись попереднього
дозування глімепіриду, лікування інсуліном слід
починати з низької дози, яку потім можна підвищувати, орієнтуючись на бажаний
рівень метаболічного контролю.

Комбінована терапія повинна проводитися під пильним наглядом лікаря.

Зазвичай одна доза глімепіриду
на добу є достатньою. Її рекомендується приймати незадовго до чи під час
ситного сніданку або – якщо сніданку немає – незадовго перед або під час
першого основного приймання їжі. Помилки в застосуванні препарату, наприклад
пропуск прийому дози, ніколи не можна виправляти шляхом наступного прийому
вищої дози. Таблетку слід ковтати не розжовуючи, запиваючи водою.

Якщо у хворого спостерігається гіпоглікемічна
реакція на застосування глімепіриду в дозі 1 мг на
добу, це означає, що цукровий діабет може бути контрольований тільки за
допомогою дотримання дієти.

Поліпшення контрольованості діабету супроводжується
підвищенням чутливості до інсуліну, тому під час курсу лікування потреба в глімепіриді може зменшуватися. З метою уникнення
гіпоглікемії слід поступово зменшувати дозу або взагалі відмінити лікування.
Необхідність у перегляді дозування також може виникнути, якщо у хворого змінюється
маса тіла чи спосіб життя або діють інші чинники, що підвищують ризик гіпо- чи гіперглікемії.

Перехід від інших пероральних гіпоглікемічних засобів
до глімепіриду.

Зазвичай можна здійснити перехід від інших
пероральних гіпоглікемічних засобів до глімепіриду. Під час такого переходу слід враховувати силу
та період напіввиведення попереднього засобу. У
деяких випадках, особливо якщо протидіабетичний
препарат має довгий період напіввиведення (наприклад хлорпропамід), перед початком приймання глімепіриду
рекомендується зробити перерву на декілька днів. Це дозволить зменшити ризик гіпоглікемічних реакцій внаслідок адитивної дії обох
засобів.

Рекомендована початкова доза - 1 мг глімепіриду на добу. Як зазначалося вище, доза може бути
поетапно збільшена з урахуванням реакцій на препарат.

Перехід від інсуліну до глімепіриду.

У виняткових випадках хворим на цукровий діабет ІІ
типу, які приймають інсулін, може бути показана заміна його на глімепірид. Такий перехід слід проводити під пильним
наглядом лікаря.

Діти. Не
застосовують.

Передозування.

Передозування може призводити до
гіпоглікемії, що може тривати від 12 до 72 годин і після першого полегшення
може з’являтися повторно. Симптоми можуть з’явитися протягом доби після
застосування препарату. Як правило, для таких хворих рекомендується
спостереження в клініці. Можуть виникати нудота, блювання та біль у надчеревній
ділянці. Гіпоглікемія часто може супроводжуватися неврологічними симптомами,
такими як неспокій, тремор, розлади зору, порушення координації, сонливість,
кома та судоми.

Лікування
передозування. Лікування полягає, в першу чергу, в перешкоджанні
абсорбції препарату. Для цього необхідно викликати блювання, а потім випити
води або лимонаду з активованим вугіллям (адсорбент) та сульфатом натрію
(проносне). Якщо вжито велику кількість глімепіриду,
показано промивання шлунка, після чого − застосування активованого
вугілля та сульфату натрію. У разі тяжкого передозування необхідна
госпіталізація до відділення реанімації. Якомога швидше слід розпочати введення
глюкози: за необхідності – спочатку одноразова внутрішньовенна болюсна ін’єкція 50 мл 50 % розчину, а потім – вливання 10
% розчину, – постійно контролюючи рівень глюкози в крові. Подальше лікування – симптоматичне.

При лікуванні гіпоглікемії,
спричиненої випадковим прийомом препарату, у немовлят і дітей молодшого віку
дозу глюкози потрібно особливо ретельно коригувати з огляду на можливість
виникнення небезпечної гіперглікемії, уважно спостерігаючи за рівнем глюкози в
крові.

Побічні реакції.

При застосуванні глімепіриду
та інших похідних сульфонілсечовини під час клінічних
досліджень спостерігалися такі побічні реакції:

З боку крові та
лімфатичної системи.

Рідко: тромбоцитопенія,
лейкопенія, гранулоцитопенія, агранулоцитоз, еритропенія, гемолітична анемія та панцитопенія,
які, як правило, є оборотними після відміни препарату.

Частота невідома: зареєстровано
випадки тяжкої тромбоцитопенії із кількістю
тромбоцитів менше ніж 10000/мкл та тромбоцитопенічної
пурпури.

З боку імунної
системи.

Дуже рідко: лейкоцитокластичний
васкуліт, помірні реакції гіперчутливості, що можуть
прогресувати до тяжких форм, супроводжуючись задишкою, падінням артеріального
тиску та іноді шоком.

Частота невідома: можлива перехресна алергія з сульфонілсечовиною, сульфонамідами
або подібними речовинами.

Метаболічні та
аліментарні розлади.

Рідко: гіпоглікемія.

Гіпоглікемічні реакції
переважно виникають одразу, можуть бути тяжкими та не завжди легко можуть бути
усунуті. Виникнення подібних реакцій, як і у випадку лікування іншими гіпоглікемічними засобами, залежить від індивідуальних
факторів, таких як звички у харчуванні та доза (детальніше див. у розділі
«Особливості застосування»). Клінічна картина тяжкого прояву гіпоглікемії може
нагадувати клінічну картину інсульту.

З боку органів
зору.

Частота невідома: транзиторні
зорові розлади, особливо на початку лікування, зумовлені зміною рівня глюкози у
крові.

З боку
шлунково-кишкового тракту.

Дуже рідко: нудота, блювання, діарея, відчуття
тяжкості та дискомфорту у животі, біль у животі. Такі прояви не мають
інтенсивного характеру та рідко призводять до необхідності припинення
лікування.

Рідко: дисгевзія.

Гепатобіліарні розлади.

Частота невідома: підвищення рівнів печінкових ферментів.

Дуже рідко: порушення функції печінки (наприклад холестаз або жовтяниця), гепатит та печінкова
недостатність.

З боку шкіри та
підшкірної клітковини.

Частота невідома: алергічні та псевдоалергічні
реакції, включаючи свербіж, висипання, кропив’янку та чутливість до світла.

Рідко: алопеція.

Лабораторні показники.

Дуже рідко: зниження рівня натрію у сироватці
крові.

Рідко: збільшення ваги.

Медичних
працівників, пацієнтів, фармацевтів просимо повідомляти про будь-яку підозру на
наявність побічних реакцій або відсутність терапевтичного ефекту за електронною
адресою представництва Босналек д.д.:
[email-masked].

Термін придатності. 3 роки.

Умови
зберігання.

Зберігати в недоступному для дітей місці. Зберігати при температурі не вище 25 °С.

Упаковка.

№ 30 (15×2): по 15 таблеток у блістері, по 2
блістери в картонній коробці.

Категорія
відпуску. За рецептом.

Виробник. Босналек д.д.

Місцезнаходження виробника та його адреса місця
провадження діяльності.

71 000, Сараєво, Юкічева, 53,
Боснія і Герцеговина

Місцезнаходження заявника.

71 000, Сараєво, Юкічева, 53,
Боснія і Герцеговина