ІНСТРУКЦІЯ

для медичного застосування лікарського засобу

ІНФЛАМІН

(INFLAMIN)

Склад:

діюча
речовина: meloxicam;

1 супозиторій містить мелоксикаму
15 мг;

допоміжна речовина: твердий жир.

Лікарська форма. Супозиторії ректальні.

Основні фізико-хімічні
властивості: супозиторії
світло-жовтого з зеленуватим відтінком кольору, кулеподібної форми.
Допускається наявність нальоту на поверхні супозиторію.

Фармакотерапевтична
група. Нестероїдні
протизапальні і протиревматичні засоби.

Код ATХ M01A C06.

Фармакологічні властивості.

Фармакодинаміка.

Інфламін – це
нестероїдний протизапальний лікарський засіб класу енолієвої кислоти, що чинить
протизапальну, аналгетичну та жарознижуючу дію. Інфламін має високу
протизапальну активність на всіх стандартних моделях запалення. Загальний
механізм зазначених ефектів може полягати у здатності Інфламіну інгібувати біосинтез
простагландинів – медіаторів запалення.

Безпечніший
механізм дії Інфламіну пов’язується
із селективним інгібуванням циклооксигенази-2 (ЦОГ-2) порівняно з
циклооксигеназою-1 (ЦОГ-1). Терапевтичний ефект НПЗЗ пов’язаний з інгібуванням
синтезу ЦОГ-2, тоді як інгібування ЦОГ-1 призводить до побічних ефектів з боку
шлунка та нирок.

Селективність
інгібування ЦОГ-2 мелоксикамом підтверджена багатьма
дослідниками як in vitro, так і ex vivo. Інфламін (15 мг)
переважно інгібує ЦОГ-2 ex vivo, що
підтверджується більшим інгібуванням продукції PGE2 у відповідь на
стимуляцію ліпополісахаридом порівняно з продукцією
тромбоксану у згорнутій крові (ЦОГ-1). Ці ефекти – дозозалежні.
Інфламін не впливає на
агрегацію тромбоцитів або на час кровотечі при застосуванні рекомендованих доз ex vivo, тоді як індометацин,
диклофенак, ібупрофен і напроксен
значно інгібують агрегацію тромбоцитів і подовжують кровотечу.

Клінічні дослідження
встановили низьку частоту шлунково-кишкових побічних явищ (перфорації,
утворення виразок і кровотечі) при застосуванні рекомендованих доз мелоксикаму
порівняно зі стандартними дозами інших НПЗЗ.

Фармакокінетика.

Мелоксикам
добре абсорбується з травного тракту, що відображається у високій абсолютній біодоступності (89%).

Було
продемонстровано біоеквівалентність супозиторіїв
капсулам. При застосуванні одного супозиторію
максимальна концентрація мелоксикаму у плазмі крові досягається після 5-6 годин.

Стабільні
концентрації досягаються на 3-5-ту добу.

Одноразовий
прийом добової дози зумовлює концентрацію препарату у плазмі крові з відносно
невеликими коливаннями між піковою і найнижчою її точкою у межах від 0,8-2 мкг/мл
для дозування по 15 мг (Сmin і Cmax
у стабільній рівноважній концентрації).

Максимальна
стабільна рівноважна концентрація у плазмі крові після застосування
супозиторіїв досягається після приблизно 5 годин.

Безперервне
лікування протягом тривалого періоду (наприклад 6 місяців) не призводило
до змін фармакокінетичних параметрів порівняно з
параметрами після 2 тижнів застосування мелоксикаму по 15 мг на добу.
Будь-які зміни є також малоймовірними і при тривалості лікування більше
6 місяців.

Розподіл. У плазмі понад
99% зв’язується з білками плазми крові (переважно з альбуміном). Мелоксикам
проникає у синовіальну рідину у концентрації приблизно вдвічі меншій, ніж у
плазмі крові.

Об’єм розподілу
низький, у середньому 11 літрів. Індивідуальні відхилення становлять 30-40%.

Біотрансформація. Мелоксикам
підлягає екстенсивній біотрансформації у печінці.
Мелоксикам майже повністю метаболізується до чотирьох фармакологічних інертних
метаболітів. Основний метаболіт, 5’-карбоксимелоксикам (60% дози), формується
шляхом окислення проміжного метаболіту 5’-гідроксиметилмелоксикам, що також
виділяється меншою мірою (9% дози). Дослідження in vitro припускають, що CYP2C9
відіграє важливу роль у процесі метаболізму, тоді як CYP3А4 ізоензими
сприяють меншою мірою. Активність пероксидази у пацієнтів, можливо,
відповідальна за два інших метаболіти, які становлять 16% та 4% призначеної
дози відповідно.

Виведення. Екскреція
мелоксикаму – переважно у формі метаболітів – чиниться в однаковій кількості із
сечею та калом. Менше 5% добової дози виділяється незмінною в кал, тоді як
тільки сліди незмінних складових виділяються в сечу. Період напіввиведення
становить приблизно 20 годин.

Плазмовий
кліренс становить 8 мл/хв.

Особливі
категорії пацієнтів.

Печінкова
та ниркова недостатність. Печінкова або ниркова недостатність суттєво не
впливають на фармакокінетику мелоксикаму. При термінальній нирковій
недостатності зростання об’єму розподілу може призвести до підвищення
концентрації вільного мелоксикаму.

Пацієнти
літнього віку. Середній плазмовий кліренс у стабільній рівноважній концентрації у
людей літнього віку був дещо нижчим, ніж у молодих.

Клінічні характеристики.

Показання.

Симптоматичне
лікування:

– больового
синдрому при остеоартритах (артрозах, дегенеративних
захворюваннях суглобів);

– ревматоїдних артритів;

– анкілозивних спондилітів.

Протипоказання.

Відома гіперчутливість
до мелоксикаму або до інших компонентів препарату.

Інфламін не можна призначати пацієнтам, які мають симптоми
бронхіальної астми, назальні поліпи, ангіоневротичний набряк або кропив’янку,
пов’язані із застосуванням ацетилсаліцилової кислоти або інших нестероїдних
протизапальних засобів (НПЗЗ), оскільки можливі реакції перехресної
гіперчутливості.

Також протипоказаннями є:

– активна форма або нещодавня поява виразки
у травному тракті / перфорації;

– вагітність та
період грудного годування (див. розділ «Застосування у період вагітності або
годування груддю»);

– дитячий вік (до 18 років);

– шлунково-кишкова
кровотеча або перфорація, пов’язана з попередньою терапією НПЗЗ, в анамнезі;

– проктит в анамнезі
та ректальна кровотеча;

– активна або рецидивуюча пептична виразка / кровотеча в анамнезі (два
або більше окремі підтверджені випадки виразки або кровотечі);

– запальне
захворювання товстого кишечнику в активній формі (хвороба Крона або виразковий
коліт);

– тяжка печінкова
недостатність;

– тяжка ниркова
недостатність без застосування діалізу;

– шлунково-кишкова
кровотеча, цереброваскулярна кровотеча в анамнезі або інші порушення згортання
крові;

– інші порушення
гемостазу або супутня терапія антикоагулянтами;

– тяжка серцева
недостатність.

Не застосовувати для лікування
періопераційного болю при коронарному шунтуванні.

Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій.

Дослідження щодо взаємодії
проводили лише з участю дорослих.

Ризики, пов’язані з гіперкаліємією. Деякі лікарські засоби можуть сприяти гіперкаліємії: калієві солі, калійзберігальні
діуретики, інгібітори ангіотензинперетворювального
ферменту (АПФ), антагоністи рецепторів ангіотензину II, НПЗЗ, гепарини (низькомолекулярні
або нефракціоновані), циклоспорин, такролімус і триметоприм.

Розвиток гіперкаліємії може залежати від того, чи є пов’язані з нею
чинники. Ризик появи гіперкаліємії зростає у разі,
якщо вищезгадані лікарські засоби застосовувати супутньо
з мелоксикамом.

Фармакодинамічні взаємодії.

НПЗЗ та ацетилсаліцилова
кислота. Не рекомендується поєднання з іншими
НПЗЗ (див. розділ «Особливості застосування»), зокрема з ацетилсаліциловою
кислотою в дозах ≥500 мг за один прийом або ≥3 г
загальної добової дози.

Кортикостероїди (наприклад
глюкокортикоїди). Одночасне застосування з кортикостероїдами потребує
обережності через підвищений ризик кровотечі або появи виразок у
шлунково-кишковому тракті.

Антикоагулянти або гепарин. Значно
підвищується ризик кровотеч внаслідок пригнічення функції тромбоцитів та
пошкодження гастродуоденальної слизової оболонки. НПЗЗ можуть посилювати ефекти
антикоагулянтів, таких як варфарин (див. розділ
«Особливості застосування»). Не рекомендується одночасне застосування НПЗЗ й
антикоагулянтів чи гепарину в геріатричній практиці або в терапевтичних дозах
(див. розділ «Особливості застосування»).

В інших випадках
(наприклад, у разі призначення в профілактичних дозах) застосування гепарину
потребує обережності через підвищений ризик кровотеч. Необхідний ретельний
контроль МНВ (міжнародного нормалізованого відношення), якщо доведена
неможливість уникнення такої комбінації.

Тромболітичні та
антиагрегаційні лікарські засоби. Підвищується ризик кровотеч внаслідок пригнічення
функції тромбоцитів та пошкодження гастродуоденальної слизової оболонки.

Селективні інгібітори
зворотного захоплення серотоніну. Підвищується ризик шлунково-кишкової кровотечі.

Діуретики, інгібітори АПФ
та антагоністи ангіотензину ІІ. НПЗЗ можуть знижувати ефект діуретиків та інших антигіпертензивних лікарських засобів. У деяких пацієнтів з
порушенням функції нирок (наприклад, пацієнти з дегідратацією або пацієнти
літнього віку) одночасне застосування інгібіторів АПФ або антагоністів
ангіотензину ІІ і лікарських засобів, що пригнічують циклооксигеназу,
може призвести до подальшого погіршення функції нирок, зокрема до гострої
ниркової недостатності, що зазвичай є оборотною. Тому комбінацію слід застосовувати
з обережністю, особливо пацієнтам літнього віку. Пацієнтам необхідно отримувати
адекватну кількість рідини, а також у них слід контролювати ниркову функцію
після початку сумісної терапії та періодично надалі (див. розділ «Особливості
застосування»).

Інші антигіпертензивні
лікарські засоби (наприклад β-адреноблокатори). Можливе зниження
антигіпертензивного ефекту β-блокаторів (внаслідок пригнічення
простагландинів із судинорозширювальним ефектом).

Інгібітори кальциневрину (наприклад циклоспорин,
такролімус). Нефротоксичність
інгібіторів кальциневрину може посилюватися НПЗЗ внаслідок
медіації ефектів ниркових простагландинів. Під час лікування слід контролювати
ниркову функцію. Рекомендований ретельний контроль функції нирок, особливо у
пацієнтів літнього віку.

Контрацепція. Повідомлялося,
що НПЗЗ зменшують ефективність внутрішньоматкових
засобів, але ці дані потребують подальшого підтвердження.

Деферасірокс. Супутнє
застосування мелоксикаму і деферасіроксу підвищує ризик шлунково-кишкових
побічних реакцій. Слід виявляти обережність у разі поєднання цих лікарських
засобів.

Фармакокінетична взаємодія: вплив
мелоксикаму на фармакокінетику інших лікарських засобів.

Літій. Є дані, що НПЗЗ
підвищують концентрацію літію у плазмі крові (внаслідок зниження ниркової
екскреції літію), що може досягти токсичних величин. Одночасне застосування
літію і НПЗЗ не рекомендовано (див. розділ «Особливості застосування»). Якщо
комбінована терапія необхідна, слід ретельно контролювати вміст літію у плазмі
крові на початку лікування, при підборі дози та при припиненні лікування мелоксикамом.

Метотрексат. НПЗЗ можуть
зменшувати тубулярну секрецію метотрексату, тим самим
підвищуючи концентрацію його у плазмі крові. З цієї причини не рекомендується супутньо застосовувати НПЗЗ пацієнтам, які приймають високу
дозу метотрексату (понад 15 мг/тиждень) (див.
розділ «Особливості застосування»). Ризик взаємодії НПЗЗ і метотрексату
слід враховувати також пацієнтам, які отримують низьку дозу метотрексату,
зокрема пацієнтам з порушеною функцією нирок. У разі коли потрібне комбіноване
лікування, необхідно контролювати показники крові та функції нирок. Слід
дотримуватися обережності, коли прийом НПЗЗ і метотрексату
триває 3 дні поспіль, оскільки плазмовий рівень метотрексату
може підвищитися та посилити токсичність. Хоча фармакокінетика метотрексату (15 мг/тиждень) не зазнала впливу
супутнього лікування мелоксикамом, слід вважати, що
гематологічна токсичність метотрексату може зростати
при лікуванні НПЗЗ (див. вище, а також розділ «Побічні реакції»).

Пеметрексед. Коли потрібне супутнє застосування мелоксикаму з
пеметрекседом пацієнтам з легкою та помірною нирковою недостатністю (кліренс
креатиніну від 45 до 79 мл/хв), прийом мелоксикаму слід призупинити за 5 днів
до введення пеметрекседу, в день введення і на 2 дні після введення. Якщо
комбінація мелоксикаму з пеметрекседом необхідна, стан пацієнтів потрібно
ретельно контролювати, особливо щодо появи мієлосупресії
та шлунково-кишкових побічних реакцій. Для пацієнтів з тяжкою нирковою
недостатністю (кліренс креатиніну нижче 45 мл/хв) супутнє застосування
мелоксикаму з пеметрекседом не рекомендується.

У пацієнтів із нормальною
функцією нирок (кліренс креатиніну ≥80 мл/хв) доза 15 мг
мелоксикаму може зменшити елімінацію пеметрекседу, а отже збільшити частоту
виникнення побічних реакцій, пов’язаних із пеметрекседом. Таким чином, слід
обережно призначати дозу 15 мг мелоксикаму одночасно з пеметрекседом
пацієнтам з нормальною функцією нирок (кліренс креатиніну ≥80 мл/хв).

Фармакокінетична взаємодія: вплив
інших лікарських засобів на фармакокінетику мелоксикаму.

Холестирамін. Холестирамін прискорює виведення мелоксикаму внаслідок
порушення внутрішньопечінкової циркуляції, тому кліренс мелоксикаму
підвищується на 50% і період напіввиведення знижується до 13±3 год. Ця
взаємодія є клінічно значущою.

Фармакокінетична взаємодія: вплив
комбінації мелоксикаму та інших лікарських засобів на фармакокінетику.

Пероральні антидіабетичні засоби (похідні сульфонілсечовини,
натеглінід). Мелоксикам майже повністю
виводиться за рахунок метаболізму в печінці, який приблизно на дві третини
опосередкований ферментами цитохрому (CYP) Р450 (основний шлях – CYP 2C9 і допоміжний шлях – CYP 3A4) та на одну
третину – іншими шляхами, наприклад шляхом пероксидазного
окислення. Слід брати до уваги можливість фармакокінетичних
взаємодій при одночасному введенні мелоксикаму і лікарських засобів, які явно
пригнічують або метаболізуються CYP 2C9 та/або CYP 3A4. Взаємодії,
опосередкованої CYP 2C9, можна очікувати у разі поєднання з такими лікарськими
засобами, як пероральні антидіабетичні засоби
(похідні сульфонілсечовини, натеглінід);
ця взаємодія може призвести до підвищення рівня цих засобів і мелоксикаму в
плазмі крові. Стан пацієнтів, які приймають мелоксикам
і препарати сульфонілсечовини або натеглінід,
слід ретельно контролювати щодо розвитку гіпоглікемії.

Не виявлено клінічно
значущої фармакокінетичної взаємодії при одночасному
прийомі з антацидами, циметидином
та дигоксином.

Особливості застосування.

Побічні реакції можна
мінімізувати, якщо застосовувати найменшу ефективну дозу протягом найкоротшого
часу, потрібного для контролю симптомів (див. розділ «Спосіб застосування та
дози» та інформацію щодо шлунково-кишкових та серцево-судинних ризиків нижче).

Рекомендовану максимальну
добову дозу не можна перевищувати у разі недостатнього терапевтичного ефекту,
також не слід застосовувати додатково НПЗЗ, тому що це може підвищити
токсичність, тоді як терапевтичні переваги не доведені. Слід уникати
одночасного застосування мелоксикаму з НПЗЗ, зокрема із селективними інгібіторами
циклооксигенази-2.

Мелоксикам не підходить
для лікування пацієнтів, що потребують полегшення гострого болю.

У разі відсутності
покращення після декількох днів клінічні переваги лікування слід повторно
оцінити.

Потрібно звернути увагу на
езофагіт, гастрит та/або пептичну виразку в анамнезі, щоб забезпечити їх повне
вилікування перед початком терапії мелоксикамом. Слід
зважати на можливість прояву рецидиву у пацієнтів, які лікувалися мелоксикамом, та пацієнтів з такими випадками в анамнезі.

Шлунково-кишкові
порушення.

Як і при застосуванні
інших НПЗЗ, потенційно летальні випадки шлунково-кишкової кровотечі, виразки
або перфорації можуть виникнути у будь-який час у процесі лікування при
наявності або без попередніх симптомів чи серйозних шлунково-кишкових
захворювань в анамнезі.

Ризик шлунково-кишкової
кровотечі, виразки або перфорації вищий при підвищенні дози НПЗЗ у пацієнтів з
виразкою в анамнезі, особливо ускладненою кровотечею або перфорацією (див.
розділ «Протипоказання»), та у пацієнтів літнього віку. Такі пацієнти повинні
розпочинати лікування з найменшої ефективної дози. Для таких пацієнтів, а також
для пацієнтів, які потребують сумісного застосування низької дози аспірину або
інших лікарських засобів, що підвищують шлунково-кишкові ризики, слід
розглянути комбіновану терапію із захисними лікарськими засобами (такими як
мізопростол або інгібітори протонної помпи) (див. нижче, а також розділ
«Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»).

Пацієнтам зі шлунково-кишковою
токсичністю в анамнезі, особливо пацієнтам літнього віку, слід повідомляти про
всі незвичні абдомінальні симптоми (особливо шлунково-кишкові кровотечі),
головним чином на початкових етапах лікування.

Пацієнтам, які одночасно
застосовують лікарські засоби, що підвищують ризик виразки або кровотечі,
зокрема гепарин як радикальну терапію або в геріатричній практиці,
антикоагулянти, такі як варфарин, або інші НПЗЗ,
включно з ацетилсаліциловою кислотою в дозах ≥500 мг за один прийом
або ≥3 г загальної добової дози, застосування мелоксикаму не
рекомендується (див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші
види взаємодій»).

У разі виникнення
шлунково-кишкової кровотечі або виразки у пацієнтів, які застосовують мелоксикам, треба припинити лікування цим препаратом.

НПЗЗ слід з обережністю
застосовувати пацієнтам зі шлунково-кишковими захворюваннями в анамнезі
(виразковий коліт, хвороба Крона), оскільки ці стани можуть загострюватися
(див. розділ «Побічні реакції»).

Порушення з боку печінки.

До 15% пацієнтів, які
застосовують НПЗЗ (зокрема мелоксикам), можуть мати
підвищені значення одного або кількох печінкових тестів. Такі лабораторні
відхилення можуть прогресувати, можуть залишатися незмінними або можуть зникати
при продовженні лікування. Помітні підвищення рівня АЛТ [аланінамінотрансферази]
або АСТ [аспартатамінотрансферази (приблизно у 3 та
більше рази вище норми) спостерігалися у 1% пацієнтів під час клінічних
випробувань з НПЗЗ. Додатково повідомлялося про рідкісні випадки тяжкої печінкової
реакції, включно із жовтяницею та блискавичним летальним гепатитом, некрозом
печінки та печінковою недостатністю, часом із летальним наслідком.

Стан пацієнтів із
симптомами або підозрою на печінкову дисфункцію, а також пацієнтів, у яких
спостерігалися відхилення печінкових тестів, потрібно оцінити щодо розвитку
симптомів більш тяжкої печінкової недостатності впродовж терапії мелоксикамом. Якщо клінічні ознаки та симптоми співвідносні
з розвитком печінкових захворювань або якщо спостерігаються системні прояви
захворювання (наприклад еозинофілія, висипання та інші), то застосування
мелоксикаму слід припинити.

Серцево-судинні порушення. Пацієнтам із
артеріальною гіпертензією та/або із застійною серцевою недостатністю легкого і
помірного ступеня в анамнезі потрібен ретельний нагляд, оскільки під час
терапії НПЗЗ спостерігалися затримка рідини та набряк.

Для пацієнтів із факторами
ризику рекомендується клінічний нагляд за артеріальним тиском на початку
терапії, особливо на початку курсу лікування мелоксикамом.

Дані досліджень та
епідеміологічні дані дають можливість припустити, що застосування деяких НПЗЗ
(особливо у високих дозах та при тривалому лікуванні) дещо підвищує ризик судинних
тромботичних явищ (наприклад інфаркту міокарда або
інсульту). Недостатньо даних для виключення такого ризику у разі застосування
мелоксикаму.

Пацієнтам з
неконтрольованою артеріальною гіпертензією, застійною серцевою недостатністю,
встановленою ішемічною хворобою серця, периферичним артеріальним захворюванням
та/або цереброваскулярним захворюванням слід призначати
терапію мелоксикамом лише після ретельного аналізу.
Подібний аналіз потрібен також до початку довготривалого лікування пацієнтів з
факторами ризику серцево-судинних захворювань (таких як артеріальна
гіпертензія, гіперліпідемія, цукровий діабет,
паління).

НПЗЗ збільшують ризик
появи серйозних серцево-судинних тромботичних
ускладнень, інфаркту міокарда та інсульту, які можуть мати летальний наслідок.
Цей ризик збільшується при тривалому застосуванні препарату, а також у
пацієнтів із серцево-судинними захворюваннями або факторами ризику
серцево-судинних захворювань.

Порушення з боку шкіри. Повідомляли про
небезпечні для життя тяжкі ураження шкіри, такі як синдром Стівенса-Джонсона та
токсичний епідермальний некроліз, при застосуванні мелоксикаму. Пацієнти
повинні бути проінформовані про ознаки та симптоми тяжких уражень і уважно
стежити за реакціями шкіри. Найбільший ризик виникнення синдрому Стівенса-Джонсона
або токсичного епідермального некролізу існує
протягом перших тижнів лікування. Якщо у пацієнта присутні симптоми або ознаки
синдрому Стівенса-Джонсона або токсичного епідермального некролізу
(наприклад, шкірний висип, що прогресує, часто з пухирцями або ураженням
слизової оболонки), потрібно припинити лікування мелоксикамом.
Важливо якнайшвидше діагностувати і припинити застосування будь-яких
препаратів, що можуть спричинити тяжкі ураження шкіри: синдром Стівенса-Джонсона,
токсичний епідермальний некроліз. З цим пов’язаний кращий прогноз при тяжких
ураженнях шкіри. Якщо у пацієнта виявили синдром Стівенса-Джонсона або
токсичний епідермальний некроліз при терапії мелоксикамом,
застосування препарату не можна відновлювати будь-коли у майбутньому.

Повідомлялося про випадки
фіксованого медикаментозного висипу при застосуванні мелоксикаму.

Мелоксикам не слід
повторно призначати пацієнтам, які мали в анамнезі фіксований медикаментозний
висип, пов’язаний із застосуванням мелоксикаму.

Потенційна перехресна
реактивність може виникнути з іншими оксикамами.

Анафілактичні реакції. Як і при
застосуванні інших НПЗЗ, анафілактичні реакції можуть виникати у пацієнтів, у
яких раніше не було реакції на мелоксикам. Мелоксикам
не слід застосовувати пацієнтам з аспіриновою тріадою. Цей симптоматичний
комплекс зустрічається у пацієнтів з астмою, у яких спостерігалися риніти, з
назальними поліпами чи без, або у яких проявлявся тяжкий, потенційно летальний
бронхоспазм після застосування аспірину або інших НПЗЗ. Слід вжити заходів
невідкладної допомоги при виявленні анафілактоїдної
реакції.

Показники печінки та
функція нирок. Як і при лікуванні більшістю НПЗЗ, описано поодинокі випадки підвищення
рівня трансаміназ у сироватці крові, підвищення рівня білірубіну в сироватці
крові або інших показників функції печінки, підвищення креатиніну в сироватці
крові, азоту сечовини крові та інші відхилення лабораторних показників. Здебільшого
ці відхилення були незначні і мали тимчасовий характер. При значному або
стійкому підтвердженні таких відхилень застосування мелоксикаму слід припинити
та провести контрольні тести.

Функціональна ниркова
недостатність. НПЗЗ шляхом пригнічення судинорозширювального впливу ниркових
простагландинів можуть індукувати функціональну ниркову недостатність внаслідок
зниження клубочкової фільтрації. Цей побічний ефект є дозозалежним.
На початку лікування або після збільшення дози рекомендується ретельний контроль
діурезу та ниркової функції у пацієнтів із такими факторами ризику:

– літній вік;

– супутнє застосування
з інгібіторами АПФ, антагоністами ангіотензину ІІ, сартанами, діуретиками
(див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»);

– гіповолемія (будь-якого генезу);

– застійна серцева
недостатність;

– ниркова недостатність;

– нефротичний синдром;

– вовчакова нефропатія;

– тяжкий ступінь
печінкової дисфункції (сироватковий альбумін <25 г/л або бали ≥10
за класифікацією Чайлда-П’ю).

У поодиноких випадках НПЗЗ
можуть призводити до інтерстиціальних нефритів,
гломерулонефритів, ренальних медулярних некрозів або до розвитку нефротичного синдрому.

Доза мелоксикаму для
пацієнтів з термінальною нирковою недостатністю, які перебувають на діалізі, не
повинна перевищувати 7,5 мг (у вигляді таблеток). Для хворих з незначними
або помірними ренальними порушеннями дозу можна не
знижувати (рівень кліренсу креатиніну перевищує 25 мл/хв).

Затримка натрію, калію та
води. НПЗЗ можуть посилити затримку натрію, калію та води і вплинути на натрійуретичні ефекти діуретиків. Крім того, можливе зниження
антигіпертензивного ефекту гіпотензивних лікарських засобів (див. розділ
«Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»). Внаслідок
цього у чутливих пацієнтів можуть прискорюватися або загострюватися набряк,
серцева недостатність або артеріальна гіпертензія. Тому пацієнтам із такими
ризиками рекомендується проведення клінічного моніторингу (див. розділи «Спосіб
застосування та дози» та «Протипоказання»).

Гіперкаліємія. Гіперкаліємії може сприяти цукровий діабет або одночасне
застосування лікарських засобів, що підвищують каліємію (див. розділ «Взаємодія
з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»). У таких випадках
потрібно регулярно проводити контроль рівнів калію.

Комбінація з
пеметрекседом. Коли потрібне супутнє
застосування мелоксикаму з пеметрекседом пацієнтам із легкою та помірною
нирковою недостатністю, лікування мелоксикамом
потрібно призупинити принаймні за 5 днів до введення пеметрекседу, в день
введення і щонайменше на 2 дні після введення (див. розділ «Взаємодія з іншими
лікарськими засобами та інші види взаємодій»).

Інші застереження та
заходи безпеки.

Побічні реакції часто
гірше переносять пацієнти літнього віку, слабкі або ослаблені хворі, які
потребують ретельного нагляду. Як і при лікуванні іншими НПЗЗ, потрібно бути
обережними щодо хворих літнього віку, в яких більш імовірне зниження функції
нирок, печінки та серця. У пацієнтів літнього віку вища частота виникнення
побічних реакцій на НПЗЗ, особливо шлунково-кишкових кровотеч та перфорацій, що можуть бути летальними (див. розділ «Спосіб
застосування та дози»).

Meлоксикам, як і будь-який
інший НПЗЗ, може маскувати симптоми інфекційних захворювань.

Застосування мелоксикаму
може негативно впливати на репродуктивну функцію і не рекомендований жінкам,
які хочуть завагітніти. Тому для жінок, які планують вагітність або проходять
обстеження з приводу безпліддя, слід розглянути можливість припинення прийому
мелоксикаму (див. розділ «Застосування у період вагітності або годування
груддю»).

Маскування запалення та
гарячки. Фармакологічна дія мелоксикаму щодо зменшення гарячки та запалення може
ускладнити діагностику при підозрюваному неінфекційному больовому стані.

Лікування
кортикостероїдами. Інфламін не може бути
замісником кортикостероїдів при лікуванні кортикостероїдної недостатності.

Гематологічні ефекти. У пацієнтів, які
отримують НПЗЗ, зокрема мелоксикам, може
спостерігатися анемія. Це може бути пов’язано з затримкою рідини,
шлунково-кишковою кровотечею як невідомого походження, так і макроскопічною,
або не повністю описаним впливом на еритропоез. У
разі довготривалого лікування НПЗЗ, включаючи мелоксикам,
слід контролювати рівень гемоглобіну або гематокрит, якщо у пацієнта наявні
симптоми та ознаки анемії.

НПЗЗ гальмують агрегацію
тромбоцитів і можуть подовжити час кровотечі у деяких пацієнтів. На відміну від
аспірину, їх вплив на функцію тромбоцитів кількісно менший, короткочасний та
оборотний. Слід ретельно контролювати стан пацієнтів, які приймають мелоксикам і у яких можливі побічні ефекти на функцію
тромбоцитів, зокрема розлади згортання крові, а також пацієнтів, які отримують
антикоагулянти.

Застосування пацієнтам з
астмою. Пацієнти з астмою можуть мати аспіринову астму.
Застосування аспірину у пацієнтів з аспіриновою астмою асоційоване з тяжким бронхоспазмом, який може бути летальним. З огляду на
перехресну реакцію, включаючи бронхоспазм, між аспірином і іншими НПЗЗ мелоксикам не слід застосовувати пацієнтам, чутливим до
аспірину, та слід обережно призначати пацієнтам із наявною астмою.

Застосування у період вагітності або годування груддю.

Вагітність. Мелоксикам
протипоказаний у період вагітності.

Застосування мелоксикаму з
20-го тижня вагітності може спричинити олігогідрамніон
внаслідок дисфункції нирок плода.

Інгібування синтезу
простагландинів може негативно впливати на вагітність та/або розвиток ембріона
і плода. Дані епідеміологічних досліджень дають змогу припустити збільшення
ризику викидня, вад серця і гастрошизисів після застосування інгібіторів
синтезу простагландинів у ранній період вагітності. Вважається, що цей ризик
збільшується зі збільшенням дози та тривалості лікування.

У ІІІ триместрі
вагітності всі інгібітори синтезу простагландинів можуть створювати для плода
ризик:

– серцево-легеневої
токсичності (передчасне звуження/закриття артеріальної протоки та легенева
гіпертензія);

– порушення роботи
нирок, що може розвинутися у ниркову недостатність з олігогідрамніоном.

Можливі ризики в пізні
терміни вагітності для матері та новонародженого:

– подовження часу
кровотечі, протиагрегаційного ефекту навіть при дуже
низьких дозах;

– пригнічення
скорочень матки, що призводить до затримки або затягування пологів.

Хоча конкретних даних щодо
мелоксикаму немає, про НПЗЗ відомо, що вони можуть проникати у грудне молоко,
тому мелоксикам протипоказаний жінкам, які годують
груддю.

Фертильність. Мелоксикам, як і
інші лікарські засоби, що інгібують синтез циклооксигенази/простагландину, може
негативно впливати на репродуктивну функцію і не рекомендований жінкам, які
хочуть завагітніти. Тому для жінок, які планують вагітність або проходять
обстеження з приводу безпліддя, слід розглянути можливість припинення
застосування мелоксикаму.

Здатність впливати на швидкість реакції при керуванні автотранспортом або
іншими механізмами.

Спеціальних досліджень
щодо впливу препарату на здатність керувати автомобілем або працювати з іншими
механізмами не проводилось. На основі фармакодинамічного профілю та побічних
реакцій, що спостерігалися, можна припустити, що мелоксикам
не впливатиме або матиме незначний вплив на зазначену діяльність. Проте
пацієнтам, у яких спостерігалися розлади функції зору, включаючи нечіткість
зору, запаморочення, сонливість, вертиго або інші порушення центральної
нервової системи, рекомендовано утриматися від керування автомобілем та роботи
з іншими механізмами.

Спосіб застосування та дози.

Перед
застосуванням супозиторія необхідно:

– по лінії перфорації блістерної
упаковки відірвати один супозиторій у первинній упаковці;

– далі необхідно потягнути за краї плівки,
розриваючи її у різні боки, і звільнити супозиторій від первинної упаковки.

Застосовувати дорослим:

Остеоартрити: 15 мг/добу (1 супозиторій).

Ревматоїдні артрити: 15 мг/добу (1 супозиторій).

Анкілозивні спондиліти: 15 мг/добу (1 супозиторій).

Максимально рекомендована добова доза мелоксикаму
для дорослих становить 15 мг.

Оскільки зі збільшенням дози і тривалості
лікування підвищується ризик виникнення побічних реакцій, необхідно
застосовувати найменшу ефективну добову дозу протягом найкоротшого періоду
лікування.

При комбінованому призначенні різних форм
препаратів мелоксикаму (капсули, таблетки, супозиторії, розчин) загальна добова
доза не має перевищувати 15 мг.

Діти. Препарат не
застосовувати для лікування дітей (віком до 18 років).

Передозування.

Симптоми гострого
передозування НПЗЗ зазвичай обмежуються летаргією, сонливістю, нудотою,
блюванням та епігастральним болем, які в цілому є оборотними при підтримувальній
терапії. Може виникнути шлунково-кишкова кровотеча. Тяжке отруєння може
призвести до артеріальної гіпертензії, гострої ниркової недостатності,
дисфункції печінки, пригнічення дихання, коми, судом, серцево-судинної
недостатності та зупинки серця. Повідомлялося про анафілактоїдні реакції при
терапевтичному застосуванні НПЗЗ, що також можуть спостерігатися при
передозуванні.

При передозуванні НПЗЗ
пацієнтам рекомендовано симптоматичні та підтримуючі заходи. Згідно з
результатами досліджень, прийом холестираміну перорально по 4 г 3 рази на добу прискорює виведення
мелоксикаму.

Побічні реакції.

Більшість побічних ефектів
лікарського засобу шлунково-кишкового
походження. Можуть виникати пептична виразка, перфорація або шлунково-кишкова
кровотеча, іноді летальна, особливо у пацієнтів літнього віку (див. розділ
«Особливості застосування»). Після застосування мелоксикаму спостерігалися нудота, блювання, діарея, метеоризм,
запор, диспепсія, абдомінальний біль, мелена, блювання кров’ю, виразковий
стоматит, загострення коліту та хвороби Крона (див. розділ «Особливості
застосування»). З меншою частотою спостерігався гастрит.

Дані досліджень та
епідеміологічні дані дають можливість припустити, що застосування деяких НПЗЗ
(особливо у високих дозах та при тривалому лікуванні) певною мірою підвищує
ризик судинних тромботичних явищ (наприклад інфаркту
міокарда або інсульту) (див. розділ «Особливості застосування»).

Набряк, артеріальна
гіпертензія та серцева недостатність спостерігалися при лікуванні НПЗЗ.

Також при застосуванні НПЗЗ повідомляли про тяжкі
ураження шкіри: синдром Стівенса-Джонсона та токсичний епідермальний некроліз
(див. розділ «Особливості застосування»).

Критерії оцінки частоти
розвитку побічних реакцій лікарського засобу: дуже часто (≥1/10); часто (≥1/100
<1/10); нечасто (≥1/1000 <1/100); рідко (≥1/10000 <1/1000);
дуже рідко (<1/10000); невідомо (не можна визначити за наявними даними).

З боку системи крові та
лімфатичної системи: нечасто – анемія; рідко – відхилення показників аналізу крові від норми (включаючи зміну кількості
лейкоцитів), лейкопенія, тромбоцитопенія; дуже рідко – агранулоцитоз
(див. «Окремі серйозні та/або часті побічні реакції» нижче).

З боку імунної системи: нечасто – алергічні реакції, окрім анафілактичних або анафілактоїдних;
невідомо – анафілактична реакція, анафілактоїдна
реакція, зокрема шок.

Психічні розлади: рідко – зміна настрою, нічні кошмари; невідомо – сплутаність свідомості,
дезорієнтація, безсоння.

З боку нервової системи: часто – головний біль; нечасто – запаморочення,
сонливість.

З боку органів зору: рідко – розлади функції зору, що включають нечіткість зору, кон’юнктивіт.

З боку органів слуху та
вестибулярного апарату: нечасто – запаморочення; рідко
– дзвін у вухах.

Кардіальні порушення: рідко – відчуття серцебиття. Також повідомлялося про серцеву недостатність,
пов’язану з лікуванням НПЗЗ.

Судинні розлади: нечасто – підвищення артеріального тиску (див. розділ «Особливості застосування»),
припливи.

З боку дихальної системи,
органів грудної клітки та середостіння: рідко – астма у пацієнтів з алергією на аспірин та інші НПЗЗ; невідомо – інфекції верхніх дихальних шляхів, кашель.

З боку травного тракту: дуже часто – розлади травної системи: диспепсія, нудота, блювання, біль у животі,
запор, метеоризм, діарея; нечасто – прихована або
макроскопічна шлунково-кишкова кровотеча, стоматит, гастрит, відрижка; рідко – коліт, гастродуоденальна виразка, езофагіт; дуже рідко – шлунково-кишкова перфорація. Шлунково-кишкова кровотеча, виразка або
перфорація можуть бути тяжкими та призводити до летального наслідку, особливо у
пацієнтів літнього віку (див. розділ «Особливості застосування»); невідомо – панкреатит.

З боку гепатобіліарної
системи: нечасто – відхилення показників функції печінки (наприклад
підвищення рівнів трансаміназ або білірубіну); дуже рідко – гепатит; невідомо
– жовтяниця, печінкова недостатність.

З боку шкіри і підшкірної
клітковини: нечасто – ангіоневротичний набряк, свербіж, висипання; рідко – синдром Стівенса-Джонсона, токсичний епідермальний некроліз, кропив’янка; дуже
рідко – бульозний дерматит, мультиформна еритема; невідомо
– реакції фоточутливості,
ексфоліативний дерматит, фіксований медикаментозний висип (див. розділ
«Особливості застосування»).

З боку сечовидільної
системи: нечасто – затримка натрію та води, гіперкаліємія
(див. розділи «Особливості застосування» і «Взаємодія з іншими лікарськими
засобами та інші види взаємодій»), зміни показників функції нирок (підвищення
креатиніну та/або сечовини сироватки крові); дуже рідко – гостра ниркова
недостатність, зокрема у пацієнтів з факторами ризику (див. розділ «Особливості
застосування»); невідомо – інфекції сечовивідних
шляхів, порушення частоти сечовипускання.

Загальні розлади та
розлади у місці введення: нечасто – набряк, включно з
набряком нижніх кінцівок; невідомо – грипоподібні симптоми.

З боку опорно-рухової
системи: невідомо — артралгія, біль у спині, ознаки та симптоми, пов’язані з
суглобами.

Окремі серйозні та/або
часті побічні реакції. Повідомлялося про дуже рідкі випадки агранулоцитозу у
пацієнтів, які лікувалися мелоксикамом та іншими
потенційно мієлотоксичними лікарськими засобами (див. розділ «Взаємодія з
іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»).

Побічні реакції, які не
спостерігалися під час застосування препарату, але які є характерними для інших
сполук класу. Органічне ниркове ураження, що, імовірно, призводить до гострої ниркової
недостатності: дуже рідко повідомлялося про випадки інтерстиціального
нефриту, гострого тубулярного некрозу, нефротичного синдрому та папілярного некрозу (див. розділ
«Особливості застосування»).

Повідомлення про
підозрювані побічні реакції. Повідомлення про побічні реакції після реєстрації
лікарського засобу має велике значення. Це дає змогу проводити моніторинг
співвідношення користь/ризик при застосуванні цього лікарського засобу.
Медичним та фармацевтичним працівникам, а також пацієнтам або їхнім законним
представникам слід повідомляти про усі випадки підозрюваних побічних реакцій та
відсутності ефективності лікарського засобу через автоматизовану інформаційну
систему з фармаконагляду за посиланням: https://aisf.dec.gov.ua.

Термін придатності. 2 роки.

Умови зберігання. Зберігати у недоступному для дітей місці
при температурі не вище 25 °C.

Упаковка. По 5 супозиторіїв у блістері; по
2 блістери у пачці.

Категорія відпуску. За рецептом.

Виробник. Приватне акціонерне товариство «Лекхім-Харків».

Місцезнаходження виробника та його адреса місця
провадження діяльності.

Україна, 61115, Харківська обл., місто
Харків, вулиця Северина Потоцького, будинок 36.