ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

Аміокордин®

(Amiokordin®)

Склад:

діюча
речовина:
аміодарону
гідрохлорид;

1
ампула (3 мл
розчину)
містить 150 мг
аміодарону гідрохлориду;

допоміжні
речовини: спирт
бензиловий,
полісорбат 80,
вода для ін’єкцій.

Лікарська
форма. Розчин
для ін’єкцій.

Основні
фізико-хімічні властивості: прозорий,
злегка
жовтуватий
розчин без видимих
механічних
домішок.

Фармакотерапевтична
група. Антиаритмічні
препарати
ІІІ класу. Код
АТХ С01В D01.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Аміодарон
чинить
антиаритмічну
та антиангінальну
дію та є
антиаритмічним
препаратом
ІІІ класу за
класифікацією
Воган-Вільямса.

Антиаритмічні
властивості.

Збільшення
третьої фази
потенціалу
дії без
впливу на
рівень або
частоту
підйому.

Ізольоване
збільшення
третьої фази
потенціалу
дії
відбувається
за рахунок
зниження
проходження
калію через
калієвий канал,
при цьому
жодних змін
не
відбувається
у роботі
натрієвого
та
кальцієвого
каналу.

Брадикардична
дія шляхом
зменшення
автоматизму
синусового
вузла.
Атропін не
виступає
антагоністом
цієї дії.

Неконкурентно
блокує альфа-
та бета-адренорецептори.

Уповільнює
синотріальну,
передсердну
та вузликову
провідність,
що
відбувається
інтенсивніше
при
наявності
високої
частоти серцевих
скорочень.

Не
впливає на
шлуночкову
провідність.

Збільшує
рефрактерний
період та
зменшує збудливість
міокарда на
передсердному,
вузликовому
та
шлуночковому
рівні.

Уповільнює
провідність
та подовжує
рефрактерний
період
додаткових передсердно-шлуночкових
шляхів.

Відсутній
негативний
інотропний
ефект.

Серцево-легенева
реанімація у
разі зупинки
серця,
пов’язана з
фібриляцією
шлуночків,
резистентною
до
електроімпульсної
терапії.
Безпеку та
ефективність
внутрішньовенного
введення
аміодарону
пацієнтам, у
яких поза межами
стаціонару
виникала
зупинка
серця через
шлуночкову
фібриляцію,
резистентну
до
електроімпульсної
терапії,
вивчали у двох
подвійних-сліпих
дослідженнях:
дослідженні
ARREST, у якому
аміодарон
порівнювали
з плацебо, та
дослідженні
ALIVE, у якому
аміодарон
порівнювали
з лідокаїном.

Первинною
кінцевою
точкою обох
досліджень
була
кількість
пацієнтів,
які вижили до
моменту
госпіталізації
для
стаціонарного
лікування.

Під
час
дослідження
ARREST 504 пацієнти,
які перенесли
зупинку
серця поза
межами
стаціонару
внаслідок
фібриляції
шлуночків
або шлуночкової
тахікардії
без пульсу,
резистентної
до трьох і
більше
дефібриляцій
та введення
адреналіну,
були
рандомізовані
у 2 групи, в
одній з яких
пацієнтам
швидко
вводили у
периферичну вену
аміодарон у
дозі 300 мг,
розведений у
20 мл 5 % розчину
глюкози
(246 пацієнтів),
а в іншій – плацебо
(258 пацієнтів).
Аміодарон
статистично значущо
збільшував
шанси на
успішне
проведення
реанімаційних
заходів та
госпіталізацію:
серед 197
пацієнтів (39 %),
які були живі
на момент
госпіталізації,
було 44 %
пацієнтів із
групи
аміодарону
порівняно з 34 %
пацієнтів із
групи
плацебо (р=0,03).

Після
поправки на
інші прогностичні
фактори
результату
лікування
скориговане
відношення
шансів для
показника
виживання до
моменту
надходження
до лікарні
для групи
аміодарону
порівняно з
групою
плацебо
становило 1,6 (95 %
довірчий
інтервал: 1,1–2,4;
р=0,02). У групі
аміодарону
порівняно з
групою
плацебо
спостерігалась
вища частота
виникнення
артеріальної
гіпотензії (59 %
порівняно з 48 %,
р=0,04) та
брадикардії
(41 % порівняно з
25 %, р=0,004).

Під
час
дослідження
ALIVE 347 пацієнтів
з фібриляцією
шлуночків,
резистентною
до трьох і більше
дефібриляцій,
введення
адреналіну
та ще однієї
дефібриляції,
або з
рецидивом
фібриляції
шлуночків
після
початково
успішної
дефібриляції
рандомізували
в групу отримання
аміодарону (у
дозі 5 мг/кг
розрахункової
маси тіла,
розведених у
30 мл 5 % розчину глюкози)
та
відповідного
плацебо, що
імітувало
лідокаїн, або
в групу
отримання
лідокаїну (1,5
мг/кг у
концентрації
10 мг/мл) та
відповідного
плацебо, що
імітувало
аміодарон та
містило той
самий
розчинник
(полісорбат 80).

Аміодарон
статистично
значущо
збільшував
шанси на
успішне
проведення
реанімаційних
заходів та
госпіталізацію
у 347 пацієнтів,
включених у
дослідження:
22,8 % у групі аміодарону
(41 пацієнт із 180)
порівняно з 12 %
у групі лідокаїну
(20 пацієнтів
із 167), p=0,009. Після
поправки на
інші прогностичні
фактори, що
впливали на
виживання, скориговане
відношення
шансів для
показника
виживаності
до моменту
надходження
до лікарні
для групи
аміодарону
порівняно з
групою
лідокаїну
становило 2,49 (95 %
довірчий
інтервал: 1,28–4,85;
р=0,007). Між двома
групами
лікування не
виявлено
жодних
відмінностей
стосовно
кількості
пацієнтів,
які потребували
терапевтичних
заходів з приводу
брадикардії
із
застосуванням
атропіну або
з приводу
зниженого
артеріального
тиску із
застосуванням
допаміну, а
також відмінностей
стосовно
кількості
пацієнтів,
які отримували
лідокаїн
(додатково до
лікування,
призначеного
у межах
дослідження).
Кількість
пацієнтів, у яких
після
дефібриляції
та введення
досліджуваного
препарату
виникала
зупинка серця,
в групі
лідокаїну (28,9 %)
була статистично
значущо
більшою, ніж у
групі
аміодарону (18,4
%), р=0,04.

Фармакокінетика.

Абсорбція

Після
внутрішньовенних
ін’єкцій концентрація
аміодарону
стрімко
досягає
максимуму у
плазмі крові.

Біодоступність
становить
приблизно 30-60 %.

Розподіл

Швидкий
ріст
концентрації
у плазмі
крові
досягається
переважно
завдяки
розподілу у
периферичні
тканини. Об’єм
розподілу
змінюється
від 40 до 130 л/кг. У
серцевому
м’язі
максимальна
концентрація
досягається
вже через
кілька
хвилин після
внутрішньовенної
ін’єкції. Рівні
аміодарону у
серцевому
м’язі вищі,
ніж у плазмі
крові.

Метаболізм

Метаболізм
аміодарону
відбувається
так само, як і
після
перорального
прийому. Період
напіввиведення
аміодарону
після разової
внутрішньовенної
ін’єкції в
середньому становить 3,2-20,7 години,
а після повторного
введення в
середньому – 50
днів.

Аміодарон
метаболізується
переважно у
печінці за
допомогою
цитохрому Р450
(ізоензим CYP3A4),
та CYP2С8, а також
частково у
слизовій
оболонці
кишечнику. Основними
шляхами
трансформації
є дейодинування,
гідроксилювання,
O- та N-деалкілування
(деетилювання).
У процесі
N-деалкілування
утворюється
основний
активний
метаболіт N-дезетиламіодарон
(на думку
деяких, саме
у кишечнику),
який має
подібні до аміодарону
фармакодинамічні
та
фармакокінетичні
властивості. Інші
(дейодиновані)
метаболіти
також були виявлені,
проте їх
ефекти не
були
повністю досліджені.

Виведення

Аміодарон
виводиться
разом із
жовчю (калом)
та сечею. Оскільки
він майже
повністю
метаболізується,
його
фіксують у
фекаліях та
сечі у дуже
незначних
кількостях.
Період
напіввиведення
аміодарону
після
разової
внутрішньовенної
ін’єкції в
середньому
становить
3,2–20,7 години, а після
продовження
введення
період напіввиведення
аміодарону є
дуже
тривалим, а
саме: 13-103 дні (в
середньому 53 ± 24 дні).

Протягом
перших
декількох
днів
лікування
аміодарон
накопичується
в організмі.
Процес
виведення
розпочинається
тільки через
кілька днів.
Концентрації
у плазмі у
стабільному
стані
досягаються
поступово, за
кілька
тижнів чи
місяців.
Після припинення
лікування
виведення
аміодарону
триває ще
декілька
місяців.
Через
вищезазначені
характеристики
аміодарону
лікування
слід розпочинати
з великих
(ударних) доз
з метою
якнайшвидше
досягти у
тканинах
концентрацій,
необхідних
для терапевтичного
ефекту.

Аміодарон
в основному
метаболізується
цитохромом CYP3A4,
а також
цитохромом CYP2C8.
Аміодарон і
його
метаболіт,
десетиламіодарон,
є
потенційними
інгібіторами
in vitro
цитохрому CYP1A1, CYP1A2,
CYP2C9, CYP2C19, CYP2D6, CYP3A4, CYP2A6, CYP2C8 і CYP2B6.
Аміодарон і
десетиламіодарон
можуть також
пригнічувати
транспортні
білки, такі
як P-GP і
органічний
катіонний
транспортер 2
(OCT2). Одне
дослідження
показало
підвищення
концентрації
креатиніну на
1,1 % (OCT2 субстрат).

Дані
in vivo вказують
на взаємодію
між
аміодароном
і CYP3A4, CYP2C9, CYP2D6 та Р-GP
субстратами.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Лікування
препаратом
слід
розпочинати
і, як правило,
контролювати
лише в умовах
стаціонару
або під
наглядом
спеціаліста.

Лікування
тяжких
порушень
серцевого
ритму, які
не відповідають
на інші
засоби
лікування,
або у випадку,
коли інші
засоби
лікування не
можуть бути
використані.

Тахіаритмії,
пов’язані з
синдромом
передчасного
збудження
шлуночків
(синдром Вольфа-Паркінсона-Уайта).

Тахіаритмії
всіх типів, у
тому числі
надшлуночкові,
вузликові та
шлуночкові
тахікардії;
тріпотіння
та
фібриляція
передсердь; фібриляція
шлуночків; у
випадку коли
інші лікарські
засоби не
можуть бути
використані.

Аміокордин®
для
внутрішньовенного
введення
застосовувати
у випадку,
коли
потрібна
швидка
відповідь на
лікування
або
неможливий
пероральний
прийом
Аміокордину®.

Протипоказання.

Відома
підвищена
чутливість
до йоду,
аміодарону
або до інших
компонентів
препарату.

Синусова брадикардія,
синоатріальна
блокада
серця при
відсутності ендокардіального
кардіостимулятора
(штучного
водія ритму).

Синдром
слабкості
синусового
вузла при відсутності
ендокардіального
кардіостимулятора
(ризик
зупинки
синусового
вузла).

Порушення
атріовентрикулярної
провідності
високого
ступеня при
відсутності
ендокардіального
кардіостимулятора.

Гіпертиреоз
– оскільки
можливе
загострення
захворювання
на тлі
прийому
аміодарону.

Судинна
недостатність
(судинний
колапс).

Тяжка
артеріальна
гіпотензія.

Дитячий
вік до 3 років
(через
наявність у
складі
бензилового
спирту).

ІІ
та ІІІ триместри
вагітності.

Період
годування
груддю.

Одночасне застосування
з
препаратами,
які можуть спричиняти
пароксизмальну
тахікардію
типу torsades de pointes (за
винятком
протипаразитарних
препаратів,
нейролептиків
і метадону):

-  антиаритмічні
препарати Iа
класу
(хінідин,
гідрохінідин,
дизопірамід);

-  антиаритмічні
препарати III
класу
(соталол, дофетилід,
ібутилід);

-  інші
препарати,
такі як
сполуки
миш’яку, бепридил,
цизаприд, циталопрам,
есциталопрам,
дифеманіл,
доласетрон
для
внутрішньовенного
введення, домперидон,
дронедарон,
еритроміцин
для
внутрішньовенного
введення, левофлоксацин,
меквітазин,
мізоластин,
моксифлоксацин,
прукалоприд, спіраміцин
для
внутрішньовенного
введення,
тореміфен,
вінкамін для
внутрішньовенного
введення (див.
розділ
«Взаємодія з
іншими лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»);

-  телапревір;

-  кобіцистат.

Ці
протипоказання
не
стосуються
застосування
аміодарону
для
серцево-легеневої
реанімації
при зупинці
серця, що
виникала внаслідок
фібриляції
шлуночків та
є резистентною
до
зовнішньої
електроімпульсної
терапії.

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Антиаритмічні
препарати.

Багато
антиаритмічних
препаратів
пригнічують
серцевий
автоматизм,
провідність
та
скоротливість
міокарда.

Одночасне
застосування
антиаритмічних
засобів, які
належать до
різних
класів, може
забезпечити
досягнення
сприятливого
терапевтичного
ефекту, але
найчастіше
лікування
такою
комбінацією
потребує
ретельного
клінічного
моніторингу
та контролю
ЕКГ.
Одночасне
застосування
антиаритмічних
засобів, які
можуть
спричинити
пароксизмальну
тахікардію
типу torsades de pointes (аміодарон,
дизопірамід,
хінідинові
сполуки,
соталол,
бепридил),
протипоказане.

Одночасне
застосування
антиаритмічних
засобів
одного класу
не
рекомендоване,
окрім деяких
випадків, оскільки
таке
лікування
збільшує
ризик кардіальних
побічних
ефектів.

Одночасне
застосування
з
лікарськими засобами,
які мають
негативну інотропну
дію, сприяють
сповільненню
серцевого
ритму та/або
сповільнюють
атріовентрикулярну
провідність,
потребує
ретельного
клінічного
моніторингу
та контролю ЕКГ.

Лікарські
засоби, які
можуть
спричиняти пароксизмальну
тахікардію
типу torsades de pointes.

Даний
серйозний
тип аритмії
може бути спричинений
лікарськими
засобами
незалежно
від того, чи мають
вони
антиаритмічну
дію.
Сприятливими
факторами
для її
виникнення є
гіпокаліємія
(див. підрозділ
«Засоби, що
можуть
спричиняти гіпокаліємію»),
брадикардія
(див.
підрозділ «Препарати,
що
сповільнюють
серцевий ритм»)
або вроджене
чи набуте
подовження
інтервалу QT.

Лікарські
засоби,
застосування
яких може
спричинити пароксизмальну
тахікардію
типу torsade
de pointes: антиаритмічні
препарати Iа
класу,
антиаритмічні
препарати III
класу та
деякі
нейролептики.
Для
доласетрону,
еритроміцину,
спіраміцину
та вінкаміну
ця взаємодія
активується
лише при
застосуванні
їх внутрішньовенних
форм.

Одночасне
застосування
лікарських
засобів,
кожен з яких
сприяє
виникненню
шлуночкової тахікардії
типу torsade
de pointes,
протипоказане. Проте
це не
стосується
деяких з
таких препаратів,
які
розцінюються
як абсолютно
необхідні,
тому замість
того, щоб
бути
протипоказаними,
вони просто не
рекомендуються
до
застосування
у комбінації
з іншими
засобами, що
сприяють
виникненню
шлуночкової
тахікардії
типу torsade de pointes. До
них
належать:

-
метадон;

-
протипаразитарні
препарати
(галофантрин,
люмефантрин,
пентамідин);

-
нейролептики.

Препарати,
що
сповільнюють
серцевий
ритм.

Більшість
лікарських
засобів
можуть спричиняти
брадикардію.
Це
стосується
антиаритмічних
засобів
класу Іа,
бета-блокаторів,
деяких
антиаритмічних
засобів
класу ІІІ,
деяких
блокаторів
кальцієвих
каналів,
препаратів
наперстянки,
пілокарпіну
та
антихолінестеразних
засобів.

Вплив
аміодарону
на інші
лікарські
засоби.
Аміодарон та/або
його
метаболіт,
дезетиламіодарон,
пригнічує CYP1A1, CYP1A2,
CYP3A4, CYP2C9, CYP2D6 та
P-глікопротеїн
і може
збільшити
вплив їх
субстратів.

У
зв’язку з
тривалим періодом
напіввиведення
аміодарону
взаємодії
можуть
спостерігатися
протягом
кількох
місяців
після
припинення
прийому
аміодарону.

Вплив
інших
лікарських
засобів на
аміодарон. Інгібітори
CYP3A4 і CYP2C8 можуть
пригнічувати
метаболізм
аміодарону і
збільшувати
його вплив.
Під час
лікування
аміодароном
рекомендується
уникати
застосування
інгібіторів
CYP3A4 (наприклад
грейпфрутового
соку та деяких
лікарських
засобів).

Протипоказані
комбінації.

Лікарські
засоби, які
можуть
спричиняти пароксизмальну
шлуночкову
тахікардію
типу torsades de
pointes (за
винятком
протипаразитарних
препаратів,
нейролептиків
і метадону):

антиаритмічні
засоби
класу Іа
(хінідин, гідрохінідин,
дизопірамід);

антиаритмічні
засоби
класу ІІІ
(дофетилід,
ібутилід,
соталол);

інші
лікарські
засоби, такі
як: сполуки
миш’яку,
бепридил, цизаприд,
циталопрам,
есциталопрам,
дифеманіл,
доласетрон для
внутрішньовенного
застосування,
домперидон, дронедарон,
еритроміцин
для
внутрішньовенного
застосування,
левофлоксацин,
меквітазин, мізоластин,
моксифлоксацин,
прукалоприд,
вінкамін
для
внутрішньовенного
застосування,
спіраміцин
для
внутрішньовенного
застосування,
тореміфен.

Високий
ризик
розвитку
шлуночкових
аритмій,
зокрема
пароксизмальної
шлуночкової
тахікардії
типу torsades de
pointes.

Телапревір.
Порушення
автоматизму
та
провідності
міокарда з
ризиком
надмірної
брадикардії.

Кобіцистат.
Ризик
посилення
небажаних
реакцій, спричинених
аміодароном,
через
сповільнення
метаболізму
аміодарону.

Комбінації,
які не
рекомендується
застосовувати.

Софосбувір. Лише у
пацієнтів,
які
отримують
подвійну терапію
даклатасвіром/софосбувіром
або ледипасвіром/софосбувіром:
брадикардія,
яка може бути
симптомною
або навіть
летальною.
Якщо
застосування
такої
комбінації
не можна
уникнути,
необхідний
ретельний
моніторинг
клінічного
стану
пацієнта та
показників
ЕКГ, особливо
протягом
кількох перших
тижнів
подвійної
терапії.

Субстрати
CYP3A4.
Аміодарон є
інгібітором
ферменту CYP3A4 і
збільшує
концентрації
субстратів CYP3A4 у
плазмі крові,
що може
посилювати
прояви токсичності
цих
субстратів.

Циклоспорин.
Підвищення
концентрації
циклоспорину
у крові через
зниження
його
метаболізму у
печінці з
ризиком
розвитку
нефротоксичності.
Визначення концентрації
циклоспорину
у крові,
контроль
функції
нирок та
коригування
дози під час
лікування
аміодароном.

Дилтіазем,
ін’єкційна
форма.

Ризик
розвитку
брадикардії
та атріовентрикулярної
блокади. Якщо
немає
можливості
уникнути
цієї
комбінації,
необхідно встановити
клінічне
спостереження
та постійний
контроль ЕКГ.

Фінголімод. Потенціювання
ефектів
сповільнення
серцевого
ритму з
можливим
летальним
клінічним
наслідком. Це
особливо
актуально
для бета-блокаторів,
які
пригнічують
адренергічні
компенсаторні
механізми.
Необхідний
ретельний
клінічний
нагляд та
безперервний
контроль ЕКГ
протягом 24 годин
після
введення
першої дози.

Верапаміл,
ін’єкційна
форма.

Ризик
розвитку
брадикардії
та атріовентрикулярної
блокади. Якщо
немає
можливості
уникнути
цієї
комбінації,
необхідно
встановити
клінічний
нагляд та постійний
контроль ЕКГ.

Протипаразитні
препарати,
які можуть
спричиняти
пароксизмальну
шлуночкову
тахікардію
типу torsades de pointes
(галофантрин,
люмефантрин,
пентамідин).

Підвищений
ризик
шлуночкової
аритмії, зокрема
типу пірует torsades de pointes.
Якщо можливо,
відмінити
антимікотичні
засоби групи
азолів. Якщо
немає
можливості
уникнути
цієї комбінації,
необхідно
попередньо
оцінити
тривалість
інтервалу QT
та контролювати
показники
ЕКГ під час
лікування.

Нейролептики,
які можуть
спричиняти
пароксизмальну
шлуночкову
тахікардію
типу torsades de pointes: амісульприд, хлорпромазин,
ціамемазин, дроперидол,
флупентиксол,
флуфеназин,
галоперидол, левопромазин,
пімозид,
піпамперон,
піпотіазин,
сертиндол,
сульприд,
сультоприд,
тіаприд,
зуклопентиксол.
Існує підвищений
ризик
шлуночкових
аритмій, зокрема
типу пірует torsades de pointes.

Метадон.

Підвищений
ризик
шлуночкових
аритмій, зокрема
типу torsades de
pointes.
Необхідний
контроль ЕКГ
та клінічний
контроль.

Фторхінолони,
окрім
левофлоксацину
та
моксифлоксацину
(протипоказані
комбінації). Підвищений
ризик
шлуночкових
аритмій, зокрема
типу torsade de
pointes.

Стимулюючі
проносні
засоби.
Підвищений
ризик
шлуночкових
аритмій, особливо
torsades de pointes
(гіпокаліємія
є сприятливим
фактором).
Перед
призначенням
лікарського
засобу
необхідно
відкоригувати
гіпокаліємію,
а під час
лікування
забезпечити контроль
показників
ЕКГ і
клінічного
стану пацієнта,
разом з
контролем
рівня
електролітів.

Фідаксоміцин.
Збільшення
концентрацій
фідаксоміцину
у плазмі
крові.

Комбінації,
які
вимагають
запобіжних
заходів під
час
застосування.

Субстрати
Р-глікопротеїну.

Аміодарон
є
інгібітором
Р-глікопротеїну.
Очікується,
що при
одночасному
застосуванні
з
субстратами
Р-глікопротеїну
буде збільшуватись
їх
концентрація
в крові.

З
препаратами
наперстянки.

Погіршення
автоматизму
(виражена
брадикардія)
та порушення
передсердно-шлуночкової
провідності.
Якщо
застосовувати
дигоксин,
відбувається
підвищення
його рівня у
крові з
подальшим
зниження
кліренсу
дигоксину.
Необхідний
контроль ЕКГ
та клінічний
моніторинг,
контроль
рівня
дигоксину в крові
та у разі
необхідності
– коригування
доз
дигоксину.

З
дабігатраном.

Підвищені
концентрації
дабігатрану
у плазмі
крові з
підвищеним
ризиком
кровотечі.
Клінічний
моніторинг
та
коригування
дози
дабігатрану у
разі
необхідності,
але не вище 150
мг/добу.

Оскільки
аміодарон
має тривалий
період напіввиведення,
виникнення
взаємодій
може
спостерігатися
впродовж
декількох
місяців
після
припинення
лікування
аміодароном.

Субстрати СYP 2С9.

Аміодарон
збільшує
концентрацію
речовин, які
є
субстратами
СYP 2С9,
таких як антагоністи
вітаміну К
або фенітоїн,
за рахунок
пригнічення
ферментів
цитохрому Р450
2С9.

Антагоністи
вітаміну K.

Збільшення
ефекту
антагоніста
вітаміну К і
підвищений ризик
кровотечі.
Необхідно
частіше
контролювати
міжнародне
нормалізоване
відношення
(МНВ).
Необхідно
коригувати
дозу антагоніста
вітаміну К
під час
лікування
аміодароном
і протягом 8
днів після
його відміни.

З
фенітоїном
(поширюється
на
фосфенітоїн).

Підвищення
рівня
фенітоїну у
плазмі крові
одночасно з
ознаками
передозування,
зокрема неврологічними
проявами
(зменшення
метаболізму
фенітоїну у печінці).
Необхідний
клінічний
контроль, контроль
рівня
фенітоїну у
плазмі крові
та можливе
коригування
дози.

З флекаїнідом.

Аміодарон
підвищує
плазмові
концентрації
флекаїніду
внаслідок
інгібування
цитохрому СYP 2D6.
Тому дозу
флекаїніду
необхідно
корегувати.

Субстрати
цитохрому Р450
3А4.

Призначення
зазначених
лікарських
засобів на
тлі
застосування
аміодарону,
який є
інгібітором
цитохрому СYP 3А4, може зумовити
більш високі
плазмові
концентрації
цих
препаратів
та, як
наслідок,
можливе зростання
їхньої
токсичності.

Статини
(симвастатин,
аторвастатин
та ловастатин).
При
одночасному
застосуванні
аміодарону
зростає
ризик
проявів
м’язової
токсичності
(наприклад, рабдоміолізу),
оскільки
статини можуть
метаболізуватися
CYP3A4. У разі
необхідності
застосування
статинів разом
з
аміодароном
рекомендується
призначати
статини, які
не
метаболізуються
CYP 3A4.

Інші
препарати, що
метаболізуються
під дією СYP 3А4:
лідокаїн,
такролімус,
силденафіл,
мідазолам,  дигідроерготамін,
ерготамін,
колхіцин, триазолам.
Аміодарон
є
інгібітором
ферменту CYP3A4 і
збільшує
концентрації
цих молекул у
плазмі крові,
що може
посилювати
прояви токсичності
цих речовин.

З
лідокаїном.

Ризик
підвищення
рівня
лідокаїну у
плазмі крові,
що може
спричиняти
неврологічні
та
кардіологічні
побічні
ефекти, через
пригнічення
аміодароном
його метаболізму
у печінці.
Необхідний
клінічний
контроль та
контроль ЕКГ,
при необхідності
– контроль
рівня
лідокаїну у
плазмі крові
та
коригування
дози лідокаїну
під час
лікування
аміодароном
та після його
відміни.

З
такролімусом.

Підвищений
рівень
такролімусу
в крові через
пригнічення
аміодароном
його метаболізму.
Необхідне
визначення
рівня
такролімусу
в крові,
контроль
функції
нирок та
коригування
дози
такролімусу
протягом
одночасного
застосування
з аміодароном
та після
відміни
аміодарону.

З
бета-блокаторами,
крім
соталолу
(протипоказана
комбінація)
та есмололу
(комбінація,
яка вимагає
запобіжних
заходів під
час
застосування).

Порушення
скорочувальної
здатності
серця,
автоматизму
та
провідності
(пригнічення
симпатичних
компенсаторних
механізмів).
Необхідний
контроль ЕКГ
та клінічний
контроль.

З
бета-блокаторами,
які
застосовуються
при серцевій
недостатності
(бісопролол,
карведилол,
метопролол,
небіволол). Порушення
автоматизму
та
провідності
міокарда з
ризиком
розвитку
вираженої
брадикардії.
Підвищений
ризик
розвитку шлуночкової
аритмії,
зокрема типу torsades de pointes. Необхідний
регулярний
контроль ЕКГ
та клінічний
нагляд.

З
есмололом.

Порушення
скоротливості,
автоматизму
та провідності
(пригнічення
симпатичних
компенсаторних
механізмів).
Необхідний
контроль ЕКГ
та клінічний
контроль.

З
дилтіаземом
для
перорального
застосування.

Ризик
брадикардії
або
атріовентрикулярної
блокади,
зокрема у
хворих
літнього
віку. Необхідний
контроль ЕКГ
та клінічний
контроль.

З
верапамілом
для
перорального
застосування.

Ризик
брадикардії
або
атріовентрикулярної
блокади,
зокрема у
хворих
літнього віку.
Необхідний
контроль ЕКГ
та клінічний
контроль.

З деякими
макролідами
(азитроміцин,
кларитроміцин,
рокситроміцин).

Підвищений
ризик
розвитку
шлуночкової
аритмії,
зокрема типу torsades de pointes.
Необхідний
регулярний
контроль ЕКГ
та клінічний
контроль.

Із
засобами, що
можуть
спричиняти
гіпокаліємію.

Діуретики
(що
спричиняють
гіпокаліємію
самі по собі
або в
комбінації з
іншими
препаратами),
амфотерицин
В (для
внутрішньовенного
застосування),
глюкокортикоїди
(для системного
застосування),
тетракозактид.
Підвищений
ризик
розвитку
шлуночкової
аритмії,
зокрема типу torsades de pointes (гіпокаліємія
є
сприятливим
фактором). Перед
призначенням
лікарського
засобу необхідно проводити
корекцію
гіпокаліємії,
а під час
лікування слід
забезпечити контроль
ЕКГ, вмісту
електролітів
та клінічний
контроль.

Засоби, що
спричиняють
брадикардію.

Підвищений
ризик
розвитку
шлуночкової
аритмії,
зокрема типу torsades de pointes;
необхідно
проводити клінічний
моніторинг
та контроль
ЕКГ.

З
орлістатом.

Ризик
зниження
рівня
аміодарону
та його активних
метаболітів
у плазмі
крові. Необхідний
клінічний
контроль та
при необхідності
– контроль
ЕКГ.

Тамсулозин.
Ризик
посилення
небажаних
реакцій, спричинених
тамсулозином,
через
пригнічення
його метаболізму
у печінці.
Під час
лікування
цим
інгібітором
ферменту та
після його
відміни, у
разі потреби,
необхідний
клінічний
моніторинг і
коригування
дози
тамсулозину.

Вориконазол.
Збільшення
ризику
розвитку
шлуночкових аритмій,
особливо torsades de pointes,
оскільки
може
знижуватися
метаболізм
аміодарону.
Необхідний
клінічний
моніторинг
та
моніторинг
показників
ЕКГ і, за
потреби,
коригування
дози
аміодарону.

Комбінації,
що
потребують
особливої
уваги.

З
пілокарпіном.

Ризик
надмірної
брадикардії
(адитивні
ефекти препаратів,
що спричиняють
брадикардію).

Під
час
лікування
аміодароном
рекомендовано
уникати
застосування
інгібіторів
СYP 3А4
(наприклад
грейпфрутового
соку та деяких
лікарських
засобів).

Особливості
застосування.

Інфузію
через
центральні
вени
проводити
у випадку
тяжких
порушень ритму,
коли
лікування
шляхом
перорального
застосування
неможливе, за
винятком серцево-легеневої
реанімації
при зупинці
серця, яка
виникала
внаслідок
фібриляції
шлуночків та
є
резистентною
до
зовнішньої
електроімпульсної
терапії.

Ін’єкційний
аміодарон
слід вводити
через
центральні
вени,
оскільки
введення
через
периферичні
вени може
спричинити
місцеві
реакції, такі
як
поверхневий
флебіт. Аміодарон,
розчин для
ін’єкцій
необхідно
вводити
тільки у
вигляді
інфузії,
оскільки
навіть дуже
повільна
ін’єкція
препарату
може
загострити
артеріальну
гіпотензію,
серцеву
недостатність
або тяжку
дихальну
недостатність
(див. розділ
«Побічні
реакції»).

Доза
становить
приблизно 5
мг/кг маси
тіла, за
винятком випадків
проведення
серцево-легеневої
реанімації
при зупинці
серця, яка
виникала внаслідок
фібриляції
шлуночків та
є резистентною
до
зовнішньої
електроімпульсної
терапії,
аміодарон
слід вводити
протягом щонайменше
3 хвилин.
Через
можливий
колапс з
необоротними
наслідками
наступну
внутрішньовенну
ін’єкцію
можна
проводити не
раніше ніж
через 15 хвилин,
навіть якщо
була введена
лише 1 ампула.

Не
можна
змішувати
аміодарон із
іншими препаратами
в одному
шприці та
одночасно
вводити інші
препарати за
допомогою
однієї
інфузійної
системи. При
необхідності
продовження
лікування
аміодароном
слід його
вводити
шляхом
внутрішньовенної
інфузії.

У
випадку
серцево-легеневої
реанімації при
зупинці
серця, яка
виникала
внаслідок фібриляції
шлуночків та
є
резистентною
до зовнішньої
електроімпульсної
терапії,
вводити
розчин через
периферичні
вени зазвичай
не
рекомендується,
оскільки
існує ризик
виникнення
гемодинамічних
порушень
(тяжка
артеріальна
гіпотензія,
судинна недостатність);
інфузію
через
центральні вени
слід
проводити
завжди, коли
це можливо.
Рекомендується
використовувати
центральний
венозний
катетер, за
умови його
наявності та
готовності;
інакше
препарат
можна
вводити
через
периферичні
вени –
найбільшу
периферичну
вену з якомога
більшим
кровотоком.

Нагляд
у відділенні
інтенсивної
терапії з
постійним
спостереженням
за
артеріальним
тиском та ЕКГ
необхідна
якомога
швидше.

Якщо
терапію
аміодароном
потрібно
продовжувати,
його слід вводити
у вигляді
інфузії
через
центральні
вени з постійним
спостереженням
за
артеріальним
тиском та
ЕКГ.

Одночасне
застосування
аміодарону з
наступними
лікарськими
засобами не
рекомендується:
циклоспорин,
дилтіазем
(ін’єкційний)
або
верапаміл
(ін’єкційний),
певні
протипаразитарні
засоби (галофантрин,
люмефантрін
і
пентамідин),
деякі
нейролептики
(амісульприд,
хлорпромазин,
ціамемазин,
дроперидол,
флупентиксол,
флуфеназин,
галоперидол,
левомепромазин,
пімозид,
піпамперон,
піпотіазин,
сертиндол,
сульпірид,
сультоприд,
тіаприд,
зуклопентиксол),
фторхінолони
(окрім левофлоксацину
та
моксифлоксацину),
стимулюючі
проносні
засоби,
метадон або
фінголімод.

Серцеві
ефекти,
пов’язані з
застосуванням
аміодарону.

Спостерігалися
випадки
нової або
загострення
існуючої
аритмії
(іноді – з
летальним
наслідком),
що
піддається
лікуванню.

Проаритмогенний
ефект
аміодарону
зазвичай
виникає під
впливом
чинників, які
призводять
до
подовження
інтервалу QT, таких
як взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та гіпокаліємія.

Ризик
виникнення
індукованої
лікуванням
шлуночкової
аритмії torsades de pointes при
застосуванні
аміодарону є
нижчим
порівняно з
таким
ризиком при
застосуванні
інших антиаритмічних
препаратів у
пацієнтів з
аналогічним
ступенем
подовження
інтервалу QT.

Тяжкі
шкірні
реакції. Можуть
виникати
небезпечні
для життя або
навіть
летальні
шкірні
реакції, такі
як синдром Стівенса-Джонсона
або
токсичний
епідермальний
некроліз.
Якщо у
пацієнтів
спостерігаються
ознаки або
симптоми, які
вказують на
розвиток цих
станів
(наприклад,
прогресуюче
шкірне
висипання з
пухирями або
ураженням
слизових
оболонок),
необхідно
негайно
відмінити
лікування
аміодароном.

Тяжка
брадикардія. Повідомляли
про випадки
розвитку
важкої,
потенційно небезпечної
для життя
брадикардії
та тяжких
порушень
провідності
у пацієнтів,
які приймали
аміодарон у
комбінації з
софосбувіром
окремо або
разом з іншим
противірусним
препаратом
прямої дії
(ПВПД) для лікування
гепатиту С,
таким як
даклатасвір, симепревір
або
ледипасвір.
Тому
одночасне
застосування
цих
препаратів з
аміодароном
не
рекомендоване.

Якщо
одночасного
застосування
цих препаратів
з
аміодароном
не можна
уникнути,
необхідно
здійснювати
ретельний
моніторинг
пацієнтів на
початку
лікування
софосбувіром
окремо або
разом з іншим
ПВПД. У
пацієнтів,
для яких
відомий
високий
ризик
розвитку
брадиаритмії,
необхідно здійснювати
належний
безперервний
моніторинг
протягом
щонайменше 48
годин після
початку
лікування
софосбувіром.

З
огляду на
тривалий час
напіввиведення
аміодарону
належний
моніторинг
також слід здійснювати
у пацієнтів,
які
припинили прийом
препарату в
останні
декілька
місяців до
початку лікування
софосбувіром
окремо або
разом з іншим
ПВПД.

Пацієнтів,
які
отримують ці
препарати
для лікування
гепатиту С у
комбінації з
аміодароном,
разом з
іншими
лікарськими
засобами, які
сповільнюють
серцевий
ритм, або без них,
необхідно
застерегти
щодо
симптомів, зумовлених
брадикардією
та тяжкими
порушеннями
провідності,
та
проінструктувати
їх про необхідність
звернення за
медичною
допомогою у
невідкладному
порядку у
разі виникнення
таких
симптомів.

Легеневі
ефекти,
пов’язані з
застосуванням
аміодарону.

Спостерігалося
кілька
випадків
інтерстиціальної
пневмопатії
при
застосуванні
ін’єкційного
аміодарону.
Поява
диспное або
сухого кашлю,
окремих або з
погіршенням
загального
стану, вказує
на
можливість
легеневої
токсичності,
наприклад,
інтерстиціальної
пневмопатії,
та потребує
контролю за
станом
пацієнта за
допомогою
радіологічних
методів
обстеження.

Крім
того,
спостерігалися
поодинокі
випадки
гострого
респіраторного
дистрес-синдрому,
іноді
летальні, у
пацієнтів,
які лікувалися
аміодароном,
у період
безпосередньо
після
хірургічної
операції,
які, можливо,
спричинені
взаємодією з
високими
концентраціями
кисню. Тому
рекомендується
ретельно
спостерігати
за станом
таких
пацієнтів
під час штучної
вентиляції
легенів.

Печінкові
ефекти,
пов’язані з
застосуванням
аміодарону.

При
застосуванні
аміодарону, а
також
упродовж
перших 24
годин після
внутрішньовенного
введення препарату
можуть
розвиватися
гострі печінкові
розлади (у т.ч.
тяжка
гепатоцелюлярна
недостатність
або повна
відмова
функції
печінки) та
хронічні
печінкові
розлади. Тяжка
гепатоцелюлярна
недостатність,
іноді з летальним
наслідком,
може
розвинутися
протягом 24
годин після
початку
застосування
ін’єкційного
аміодарону.

Рекомендується
регулярний
контроль за функцією
печінки на
початку
лікування та
постійно під
час усього
курсу лікування
аміодароном.
Необхідно
зменшити дозу
аміодарону
або
відмінити
цей препарат,
якщо рівні
трансаміназ
зростають
більш як у 3
рази
порівняно з
нормою.

Допоміжні
речовини. Препарат
містить
бензиловий
спирт, який може
спричинити
токсичність
та алергічні
реакції у
немовлят і
дітей віком до
3-х років.

Введення
лікарських
засобів, що
містять бензиловий
спирт,
новонародженим
або
недоношеним
новонародженим
призводило
до летальних
випадків синдрому
задишки
(гаспінг-синдрому/gasping
syndrome (симптоми
включають
раптову
появу
задишки,
гіпотензію,
брадикардію
і
серцево-судинний
колапс).

Порушення
електролітного
балансу,
особливо
гіпокаліємія.

Важливо
брати до
уваги
ситуації, що
можуть асоціюватися
з
гіпокаліємією
і можуть спровокувати
появу
проаритмогенних
ефектів.
Гіпокаліємію
слід усунути до
застосування
аміодарону.

За
винятком
екстрених
ситуацій,
ін’єкційний
аміодарон
необхідно
застосовувати
тільки у
спеціалізованих
відділеннях
інтенсивної
терапії за
умови
постійного
моніторингу
(ЕКГ,
артеріальний
тиск).

Анестезія.

Перед
хірургічним
втручанням
необхідно поінформувати
анестезіолога
про те, що хворий
отримує
аміодарон.

Постійне
лікування
аміодароном
може підвищити
ризик
розвитку
гемодинамічних
побічних
ефектів,
пов’язаних
із загальною
або місцевою
анестезією,
таких як:
брадикардія,
артеріальна  гіпотензія,
зниження
хвилинного
об’єму
серцевого
викиду та
порушення
провідності.

Комбінації (див.
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій») з
бета-блокаторами,
крім
соталолу
(протипоказана
комбінація)
та есмололу
(комбінація
потребує
застережень
при
застосуванні),
верапамілом
та
дилтіаземом
слід
розглядати
лише для
запобігання
шлуночковим
аритміям, що
загрожують
життю, і для
серцево-легеневої
реанімації
при зупинці
серця
внаслідок фібриляції
шлуночків,
яка є
резистентною
до зовнішньої
електроімпульсної
терапії.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Вагітність

Дослідження
на тваринах
не показали
жодних
тератогенних
ефектів
препарату, у
зв’язку з чим
не
передбачаються
будь-які
ефекти
виникнення
вад розвитку
у людей. На даний
час речовини,
які спричиняють
вади
розвитку у
людини,
продемонстрували
тератогенність
у тварин у
належним
чином
контрольованих
дослідженнях
у двох
біологічних
видів
дослідних тварин.

З
клінічної
точки зору
наразі немає
достатньої
кількості
відповідних
даних для
оцінки
можливої
тератогенної
дії
аміодарону
при його
застосуванні
під час І
триместру
вагітності.

Оскільки
щитовидна
залоза плода
починає
зв’язувати
йод з 14-го
тижня
вагітності, у
разі
застосування
препарату до
цього
терміну не
слід очікувати
жодного
негативного
впливу на
щитовидну
залозу плода.
Надмірне
навантаження
йодом при
застосуванні
аміодарону
пізніше цього
періоду може
спричинити
гіпотиреоз у
плода, який
може бути
виявлений за
допомогою
лабораторних
аналізів або
навіть
проявлятися
клінічно у
вигляді зобу.

Таким
чином,
застосування
цього
лікарського
засобу у
період
вагітності
протипоказане,
починаючи з
ІІ триместру.

Оскільки
бензиловий
спирт
проникає
через
плацентарний
бар’єр,
вагітним
жінкам слід з
обережністю
застосовувати
розчини для
ін’єкцій.

Годування
груддю.

Аміодарон
проникає у
грудне
молоко у значних
концентраціях;
годування
груддю
протипоказане
під час лікування
аміодароном.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Не
застосовне.

Спосіб
застосування
та дози.

З
причин, пов’язаних
із
лікарською
формою
препарату, Аміокордин®
слід
застосовувати
в
концентрації
не менше 300 мг (2
ампули) на 500 мл 5
% розчину
декстрози
(глюкози).
Аміокордин®,
розчин для
ін’єкцій,
можна вводити
тільки на
ізотонічному
(5 %) розчині декстрози
(глюкози).

Не
розводити
препарат
ізотонічним
розчином
натрію
хлориду,
оскільки
можливе утворення
осаду, та не
змішувати з
іншими
препаратами
в одній інфузійній
системі!

Аміокордин®,
розчин для
ін’єкцій
слід вводити
лише тоді,
коли є
необхідне
обладнання
для контролю
функції
серця,
дефібриляції
та кардіостимуляції.

Аміокордин®,
розчин для
ін’єкцій
можна застосовувати
перед
проведенням
кардіоверсії
постійним
струмом.

Аміодарон
слід вводити
через
центральні вени,
крім
випадків, що
потребують
застосування
серцево-легеневої
реанімації
при зупинці
серця
внаслідок
фібриляції
шлуночків,
яка є
резистентною
до
зовнішньої
електроімпульсної
терапії. У
разі, якщо
введення
через центральні
вени
неможливе,
можна
вводити препарат
через
периферичні
вени (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

При
тяжких
порушеннях
ритму, коли
пероральне
застосування
препарату
неможливе,
крім
серцево-легеневої
реанімації
при зупинці
серця, яка
виникала
внаслідок
фібриляції
шлуночків та
є резистентною
до
зовнішньої
електроімпульсної
терапії,
проводити інфузію
через
центральні
вени.

Навантажувальна
доза зазвичай
становить 5 мг/кг
маси тіла
хворого і
вводиться
тільки на ізотонічному
(5 %) розчині декстрози
(глюкози),
бажано за
допомогою
електричного
інфузійного
насоса,
протягом інтервалу
часу від 20
хвилин до 2
годин. Введення
можна
повторювати
2-3 рази
протягом 24
годин. У зв’язку
з
короткочасною
дією
препарату необхідна
його
підтримуюча
інфузія.

Підтримуюча
доза: 10-20 мг/кг на
добу (в
середньому
від 600-800 мг
до 1,2 г на добу) в
250 мл 5 %
розчину декстрози
(глюкози)
протягом кількох
днів. З
першого дня інфузії
необхідно
розпочати
перехід на
пероральний
прийом
препарату (по
200
мг 3 рази на
добу). При
необхідності
цю дозу можна
збільшити до 1200
мг на добу.

У
випадку
серцево-легеневої
реанімації при
зупинці
серця,
яка виникала
внаслідок
фібриляції
шлуночків та
є
резистентною
до
зовнішньої
електроімпульсної
терапії,
рекомендується
застосовувати
центральний
венозний
катетер, за
умови його
наявності та
готовності;
інакше
препарат
можна вводити
через
найбільшу
периферичну
вену з
найбільшим
кровотоком.

Початкова
внутрішньовенна
доза
становить 300
мг (або 5 мг/кг),
розчинена у 20
мл 5 % розчину декстрози
(глюкози),
ін’єкцію
слід
проводити
швидко.

Можливе
додаткове
внутрішньовенне
введення 150 мг
аміодарону
(або 2,5 мг/кг),
якщо фібриляція
шлуночків зберігається.

Не
змішувати з
іншими
препаратами
в одному
шприці.

Педіатрична
популяція.

Безпека
та
ефективність
аміодарону у
дітей не
визначені.
Через вміст
бензилового
спирту
аміодарон
для внутрішньовенного
введення
протипоказаний
у
недоношених
та доношених
новонароджених
дітей,
немовлят та
дітей віком
до 3 років (див.
розділи
«Протипоказання»
та «Особливості
застосування»).

Діти.

Безпека
та
ефективність
аміодарону
для дітей на
сьогодні не
оцінювалися,
тому застосування
цього
препарату
дітям не
рекомендується.
Ампули
аміодарону
для ін’єкційного
введення
містять
бензиловий
спирт. Існують
повідомлення
про випадки летального
синдрому
задишки
(гаспінг-синдрому/gasping
syndrome) у
новонароджених
після
внутрішньовенного
введення
розчинів, які
містять цей
консервант.
Симптоми
цього
ускладнення
включають
раптову
появу
задишки,
артеріальної
гіпотензії,
брадикардії
та розвиток
серцево-судинного
колапсу.

Передозування.

Не існує
інформації
щодо
передозування
аміодарону
при
внутрішньовенному
введенні.

Дуже
рідко
повідомляли про
виникнення синусової
брадикардії,
шлуночкової
аритмії,
особливо пароксизмальної
тахікардії
типу torsades de pointes та
ураження
печінки.

Лікування
повинне бути
симптоматичним.
З огляду на
кінетичні
властивості
препарату,
рекомендується
контроль
функції
серця
протягом
тривалого
часу. Аміодарон
і його метаболіти
не піддаються
діалізу.

Побічні
реакції.

З боку
імунної
системи: анафілактичний
шок,
кропив’янка, існують
повідомлення
щодо
виникнення
ангіоневротичного
набряку
(набряку
Квінке).

З
боку
ендокринної
системи:

-       порушення
з боку
щитовидної
залози: у
разі
відсутності будь-яких
клінічних
ознак
дисфункції
щитовидної
залози певна
невідповідність
рівнів
гормонів щитовидної
залози
(підвищений
рівень Т4,
нормальний
або дещо
зменшений
рівень Т3) не
вимагає
відміни
препарату;

-       порушення
з боку щитовидної
залози:

·
гіпотиреоз
проявляється
класичними
симптомами
збільшення
маси тіла,
підвищеної
чутливості
до холоду,
апатії,
сонливості.
Чітко виражене
підвищення
рівня ТТГ
підтверджує
цей діагноз.
Нормальна
функція щитовидної
залози
зазвичай
відновлюється
поступово
протягом 1-3
місяців
після
припинення
лікування;
відміна
препарату не
обов’язкова:
якщо застосування
аміодарону
має
обґрунтовані
показання,
лікування
можна
продовжувати
у комбінації з
замісною
терапією
гормонами щитовидної
залози з
використанням
L-тироксину,
підбираючи
дозу залежно
від рівня
ТТГ;

·
гіпертиреоз
діагностувати
значно важче,
оскільки його
симптоматика
є менш
вираженою
(невелике безпричинне
зменшення
маси тіла,
зниження
ефективності
антиангінальної
та/або антиаритмічної
терапії). У
пацієнтів
літнього
віку можуть
виникати
психічні
симптоми або
прояви у
вигляді
тиреотоксикозу.
Діагноз
підтверджується
вираженим
зниженням
рівня високочутливого
ТТГ. У цьому
разі слід
обов’язково
відмінити
аміодарон,
через 3-4 тижні
після чого
зазвичай
починається
клінічне одужання.
Потенційно
летальні
серйозні випадки
потребують
невідкладного
початку
належного
лікування.

Якщо
причиною для
занепокоєння
є тиреотоксикоз
(як сам по
собі, так і
через його
вплив на
вразливу
рівновагу
міокарда), то
з огляду на
мінливу
ефективність
синтетичних
антитиреоїдних
препаратів
можна однозначно
рекомендувати
лікування
кортикостероїдами
(1 мг/кг)
упродовж
досить
тривалого
періоду (3
місяці).
Повідомляли
про випадки
гіпертиреозу,
що виникали
упродовж
кількох місяців
після
відміни
аміодарону;

-       синдром
неадекватної
секреції
антидіуретичного
гормону
(СНАДГ).

З боку
нервової
системи: доброякісна
внутрішньочерепна
гіпертензія
(псевдопухлина
мозку),
головний
біль.

З боку серця: брадикардія;
в окремих
випадках
повідомляли
про виражену
брадикардію
та, у поодиноких
випадках, про
зупинку
синусового
вузла,
особливо у
пацієнтів літнього
віку.
Проаритмічний
ефект. Пароксизмальна
шлуночкова тахікардія
типу torsades de pointes.

З боку судин: зазвичай
помірна та
нетривала
артеріальна
гіпотензія; тяжка
артеріальна
гіпотензія
або судинний
колапс
можуть
виникнути при
передозуванні
або після
надто швидкого
введення;
припливи.

З боку
дихальної
системи,
органів
грудної клітки
та
середостіння:
бронхоспазм
та/або апное
у пацієнтів
із тяжкою
дихальною
недостатністю,
особливо у хворих
на
бронхіальну
астму;
інтерстиціальна
пневмопатія;
гострий
респіраторний
дистрес-синдром,
в окремих
випадках із
летальним
наслідком, іноді
у ранньому
післяопераційному
періоді
(можлива
взаємодія з
високими
дозами кисню).
У разі
виникнення
цієї
побічної
реакції слід
розглянути
можливість
відміни
аміодарону
та з’ясувати
доцільність
призначення
кортикостероїдів
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

З боку
печінки та
жовчовивідних
шляхів:

-
зазвичай
помірне та
ізольоване
підвищення
рівнів
трансаміназ
(у 1,5–3 рази вище
норми) на
початку
лікування,
яке зникало
після
зменшення
дози препарату
або навіть
спонтанно;

-
гостре
ураження
печінки зі
значним
підвищенням
рівня
трансаміназ
у сироватці
крові та/або
з жовтяницею,
включаючи
печінкову
недостатність,
іноді
летальну
(див. розділ
«Особливості
застосування»),
що вимагає
відміни
препарату;

-
хронічне
ураження
печінки, яке
вимагає тривалого
лікування.
Гістологічні
зміни відповідають
картині
псевдоалкогольного
гепатиту або
цирозу
печінки.
Оскільки клінічні
та
лабораторні
ознаки не
чітко виражені
(варіабельна
гепатомегалія,
підвищення
рівнів трансаміназ
в крові у 1,5-5
разів від
норми),
показаний
регулярний
моніторинг
печінки.

У
разі
підвищення
рівнів
трансаміназ
у крові,
навіть
помірного, що
виникає
після прийому
препарату
протягом
більш ніж 6
місяців, необхідно
запідозрити
розвиток
хронічного ураження
печінки. Ці
клінічні та
біологічні
порушення
зазвичай
зникають
після припинення
лікування.
Повідомляли
про декілька
необоротних
випадків
таких змін.

З боку
шлунково-кишкового
тракту:
нудота, панкреатит/гострий
панкреатит.

З боку шкіри
та
підшкірних
тканин: надмірне
потовиділення, алопеція,
екзема; тяжкі,
іноді
летальні
шкірні
реакції, такі
як токсичний
епідермальний
некроліз
(синдром
Лайєлла) та
синдром
Стівенса-Джонсона;
бульозний
дерматит; DRESS-синдром
(медикаментозне
висипання з
еозинофілією
та системними
симптомами).

З боку
скелетно-мязової
та сполучної
тканин: біль у
спині, біль у
ділянці
попереку.

Загальні
розлади та
порушення у
місці
введення: можлива
запальна реакція,
зокрема
флебіт
поверхневих
вен, у разі
введення
безпосередньо
у
периферичну
вену; реакції
у місці
введення,
включаючи
біль,
еритему,
некроз,
набряк, екстравазацію,
утворення
інфільтрату,
запалення, флебіт,
тромбофлебіт.

З боку крові
та
лімфатичної
системи: нейтропенія,
агранулоцитоз.

З боку
психіки: стан
сплутаності
свідомості,
марення, галюцинація.

З боку
репродуктивної
системи та
молочних залоз:
втрата
лібідо.

При
виникненні
тяжких
побічних
ефектів лікування
слід
припинити.

Термін
придатності.

2 роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
при
температурі
не вище 25 °С
в
оригінальній
упаковці для
захисту від дії
світла.

Зберігати
в
недоступному
для дітей
місці.

Несумісність.

Не
розводити
препарат
ізотонічним
розчином
натрію
хлориду,
оскільки
можливе утворення
преципітату.
Не змішувати
з іншими
препаратами,
крім
зазначених у
розділі «Спосіб
застосування
та дози».

Упаковка.

По 3 мл
розчину для
ін’єкцій в
ампулі, 5
ампул у
картонній
коробці.

Категорія
відпуску.

За
рецептом.

Виробник.

КРКА, д.д.,
Ново место/KRKA, d.d.,
Novo mesto.

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження його
діяльності.

Шмар’єшка
цеста 6, 8501 Ново
место,
Словенія/Smarjeska cesta 6,
8501 Novo mesto, Slovenia.