ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

МОВАЛГІН

(MOVALGIN)

Склад:

діюча
речовина:
мелоксикам;

1
таблетка
містить 7,5 мг
або 15 мг
мелоксикаму;

допоміжні
речовини: целюлоза
мікрокристалічна,
крохмаль прежелатинізований,
лактоза
безводна, кремнію
діоксид
колоїдний
безводний, натрію
цитрат, крохмаль
кукурудзяний,
магнію
стеарат.

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні
властивості:

таблетки
по 7,5 мг:
жовтого або
світло-жовтого
кольору,
круглі,
плоскі, зі
скошеною
кромкою, без
оболонки, з
рискою та
відтиском
«7,5» над рискою
і «М» під
рискою з
одного боку і
гладкі з
відтиском
логотипу «Р»
з іншого;

таблетки
по 15 мг: жовтого або
світло-жовтого
кольору,
круглі,
плоскі, зі
скошеною
кромкою, без
оболонки, з
рискою та
відтиском
«15» над
рискою і «М»
під рискою з
одного боку і
гладкі з
відтиском
логотипу «Р»
з іншого.

Фармакотерапевтична
група.

Нестероїдні
протизапальні
препарати та
протиревматичні
засоби.

Код АТХ М01А С06.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

МОВАЛГІН – це
нестероїдний
протизапальний
лікарський
засіб (НПЗП)
класу
єнолієвої
кислоти, що
має протизапальний,
аналгетичний
та антипіретичний
ефекти.

Мелоксикам
виявив
високу
протизапальну
активність
на всіх
стандартних
моделях запалення.
Як і щодо інших
НПЗП, його
точний
механізм дії
залишається
невідомим.
Однак є
властивість,
спільна для
всіх НПЗП
(включаючи
мелоксикам):
пригнічення
біосинтезу
простагландинів,
які є медіаторами
запалення.

Фармакокінетика.

Абсорбція.
Мелоксикам
добре
абсорбується
зі шлунково-кишкового
тракту при
пероральному
застосуванні,
абсолютна
біодоступність
препарату
становить 90 %
(капсули).
Таблетки,
суспензія
для перорального
застосування
та капсули
показали
біоеквівалентність.
Після
разового застосування
мелоксикаму
максимальна
концентрація
в плазмі
крові
досягається
протягом 5–6 годин
для твердих
пероральних
форм (капсули
і таблетки).

При
багаторазовому
прийомі
стабільна
концентрація
досягається
на 3–5 добу.
Прийом 1 раз
на добу
призводить
до середньої
концентрації
в плазмі
крові з відносно
малими
коливаннями
піків: у
межах 0,4–1,0
мкг/мл для 7,5 мг
та 0,8–2,0 мкг/мл
для 15 мг
відповідно (Cmin
і Сmax у
стабільному
стані
відповідно).
Середня
концентрація
мелоксикаму
в плазмі
крові в
стабільному стані
досягається
протягом 5–6
годин для
таблеток,
капсул та
суспензії для
перорального
застосування.

Одночасне
вживання їжі
або
застосування
неорганічних
антацидів не
впливає на
абсорбцію
препарату.

Розподіл.
Мелоксикам значною
мірою зв’язується
з білками
плазми,
головним чином
з альбуміном
(99 %). Мелоксикам
проникає в синовіальну
рідину, концентрація
в якій
уполовину
менша, ніж у
плазмі крові.
Об’єм
розподілу
низький, у
середньому 11 л
після
внутрішньо-м’язового
або
внутрішньовенного
застосування;
індивідуальні
відхилення в
межах 7–20 %.
Об’єм
розподілу
після
застосування
багаторазових
пероральних
доз
мелоксикаму
(від 7,5 до 15 мг)
становить 16 л з
коефіцієнтом
відхилення в
межах від 11 до 32
%.

Біотрансформація.
Мелоксикам
підлягає
екстенсивній
біотрансформації
у печінці.

В
сечі було
ідентифіковано
чотири
різних метаболіти
мелоксикаму,
які є
фармакодинамічно
неактивними.
Основний
метаболіт
5’-карбоксимелоксикам
(60 % дози) формується
шляхом
окиснення
проміжного метаболіту
5’-гідроксиметилмелоксикаму,
що також
виділяється
меншою мірою
(9 % дози). Дослідження
in vitro
припускають,
що CYP 2C9 відіграє
важливу роль
у процесі
метаболізму,
тоді як
ізоензими CYP 3А4
сприяють
меншою мірою.
Активність
пероксидази
у пацієнтів,
можливо,
відповідальна
за два інших
метаболіти,
які
становлять 16 %
та 4 %
призначеної
дози.

Елімінація.
Виводиться
мелоксикам в
основному у
формі
метаболітів
у рівних частинах
з сечею та
калом. Менше 5 %
добової дози
виділяється
у
незміненому
стані з калом,
незначна
кількість
виділяється
з сечею. Період
напіввиведення
змінюється
від 13 до 25 годин
після
перорального,
внутрішньом’язового
та
внутрішньовенного
застосування.
Плазмовий
кліренс
становить
близько 7–12
мл/хв після
разової
пероральної
дози, внутрішньовенного
або
ректального
застосування.

Лінійність
дози.
Мелоксикам
виявляє
лінійну
фармакокінетику
в межах
терапевтичних
доз від 7,5 мг до
15 мг після
перорального
та внутрішньом’язового
застосування.

Особливі
групи хворих.

Пацієнти
з
печінковою/нирковою
недостатністю.
Печінкова
та ниркова
недостатність
від легкого
до помірного
ступеня
суттєво не впливає
на
фармакокінетику
мелоксикаму.
Пацієнти з
помірним
ступенем ниркової
недостатності
мали значно
вищий загальний
кліренс.
Знижене
зв’язування
з білками
плазми крові
спостерігалося
у пацієнтів з
термінальною
нирковою
недостатністю.
При
термінальній
нирковій
недостатності
збільшення
об’єму
розподілу
може
призвести до
збільшення
концентрації
вільного
мелоксикаму.
Не слід
перевищувати
добову дозу 7,5
мг (див.
розділ
«Спосіб
застосування
та дози»).

Пацієнти
літнього
віку. У
пацієнтів
літнього
віку
чоловічої
статі
середні
фармакокінетичні
параметри
подібні до
таких у
молодих добровольців
чоловічої
статі. У
пацієнтів літнього
віку жіночої
статі
значення AUC
вищі, а
період
напіввиведення
довший
порівняно з
такими у
молодих
добровольців
обох статей.
Середній
кліренс
плазми у
рівноважному
стані у
пацієнтів
літнього
віку був
трохи нижчий,
ніж у молодих
добровольців.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Короткотривале
симптоматичне
лікування
загострення
остеоартрозу.

Довготривале
симптоматичне
лікування ревматоїдного
артриту та
анкілозивного
спондиліту.

Протипоказання.

·
Гіперчутливість
до
мелоксикаму
або до інших
складових
лікарського
засобу, або
до активних
речовин з
подібною
дією, таких
як НПЗП,
аспірин.
Мелоксикам
не слід
призначати пацієнтам,
у яких
виникали
симптоми
астми, носові
поліпи,
ангіоневротичний
набряк або
кропив’янка
після
прийому
аспірину чи
інших НПЗП;

·
ІІІ
триместр
вагітності
(див. розділ
«Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю»);

·
вік до 16
років;

·
шлунково-кишкова
кровотеча
або перфорація,
пов’язана з
терапією НПЗП,
в анамнезі;

·
активна
або рецидивна
пептична
виразка/кровотеча
в анамнезі
(два або
більше
окремих
підтверджених
випадки
виразки або
кровотечі);

·
тяжка
печінкова
недостатність;

·
тяжка
ниркова
недостатність
без застосування
діалізу;

·
шлунково-кишкова
кровотеча,
цереброваскулярна
кровотеча в
анамнезі або
інші
порушення
згортання
крові;

·
тяжка
серцева
недостатність;

·
лікування
преопераційного
болю при
коронарному
шунтуванні.

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Дослідження
щодо взаємодії
проводилися
лише за
участю
дорослих.

Ризики,
пов’язані з
гіперкаліємією

Деякі
лікарські
засоби або
терапевтичні
групи можуть
сприяти
гіперкаліємії:
калієві солі,
калійзберігаючі
діуретики,
інгібітори
ангіотензинперетворювального
ферменту
(АПФ),
антагоністи
рецепторів
ангіотензину
II, нестероїдні
протизапальні
препарати, низькомолекулярні
або
нефракціоновані
гепарини,
циклоспорин,
такролімус і
триметоприм.

Початок
гіперкаліємії
може
залежати від того,
чи є
пов’язані з
нею чинники.
Ризик появи
гіперкаліємії
зростає у
разі, якщо
вищезгадані
лікарські
засоби
застосовувати
супутньо з
мелоксикамом.

Фармакодинамічні
взаємодії.

Інші
нестероїдні
протизапальні
препарати
(НПЗП) та
ацетилсаліцилова
кислота. Не
рекомендується комбінація
з іншими НПЗП
(див. розділ
«Особливості
застосування»),
включаючи
ацетилсаліцилову
кислоту в протизапальних
дозах: ≥ 500 мг разова
доза або ≥ 3 г
загальна
добова доза.

Кортикостероїди
(наприклад
глюкокортикоїди).
Одночасне
застосування
з
кортикостероїдами
потребує
обережності
через підвищений
ризик
кровотечі
або появи
виразок у
шлунково-кишковому
тракті.

Антикоагулянти
або гепарин,
що застосовується
в
геріатричній
практиці або
в терапевтичних
дозах.
Значно
підвищується
ризик
кровотеч
внаслідок
пригнічення
функції
тромбоцитів
та пошкодження
гастродуоденальної
слизової
оболонки.
НПЗП можуть
посилювати  ефекти
антикоагулянтів,
таких як
варфарин
(див. розділ
«Особливості
застосування»).
Не рекомендується
одночасне
застосування
НПЗП та
антикоагулянтів
або гепарину
в геріатричній
практиці або
в
терапевтичних
дозах (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

В
інших
випадках
застосування
гепарину потрібна
обережність
через
підвищений
ризик
кровотеч.
Необхідний
ретельний
контроль МНВ
(міжнародного
нормалізованого
відношення),
якщо
доведена
неможливість
уникнення
такої
комбінації.

Тромболітичні
та
антиагрегаційні
лікарські
засоби. Підвищений
ризик
кровотеч
внаслідок
пригнічення
функції
тромбоцитів
та пошкодження
гастродуоденальної
слизової
оболонки.

Селективні
інгібітори
зворотного
захоплення
серотоніну
(СІЗЗС).
Підвищений
ризик
шлунково-кишкової
кровотечі.

Діуретики,
інгібітори
АПФ та
антагоністи ангіотензину
ІІ. НПЗП
можуть
знижувати
ефект
діуретиків та
інших
антигіпертензивних
лікарських засобів.
У деяких
пацієнтів з
порушенням
функції
нирок (наприклад
у пацієнтів з
дегідратацією
або пацієнтів
літнього
віку з
порушенням
функції
нирок)
одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ або
антагоністів
ангіотензину
ІІ та
лікарських
засобів, що
пригнічують
циклооксигеназу,
може
призвести до
подальшого
погіршення
функції
нирок,
включаючи
гостру
ниркову недостатність,
що зазвичай є
оборотною. Тому
комбінацію
слід
застосовувати
з обережністю,
особливо
пацієнтам
літнього
віку. Пацієнтам
необхідно
отримувати
адекватну
кількість
рідини, а
також слід
контролювати
ниркову
функцію
після
початку
сумісної
терапії та
періодично
надалі (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Інші
антигіпертензивні
лікарські
засоби
(наприклад
бета-адреноблокатори). Можливе
зниження
антигіпертензивного
ефекту
бета-блокаторів
(внаслідок
пригнічення
простагландинів
із
судинорозширювальним
ефектом).

Інгібітори
кальциневрину
(наприклад
циклоспорин,
такролімус).
Нефротоксичність
інгібіторів
кальциневрину
може
посилюватися
НПЗП
внаслідок медіації
ефектів
ниркових
простагландинів.
Під час
лікування слід
контролювати
ниркову
функцію.
Рекомендований
ретельний
контроль
функції нирок,
особливо у
пацієнтів
літнього
віку.

Внутрішньоматкові
засоби
контрацепції.
НПЗП
знижують
ефективність
внутрішньоматкових
протизаплідних
засобів. Повідомлялося
про зниження
ефективності
внутрішньоматкових
засобів
контрацепції
при
застосуванні
НПЗП, але це
потребує
подальшого
підтвердження.

Деферазирокс.

Супутнє
застосування
мелоксикаму
і деферазироксу
може
підвищити
ризик
шлунково-кишкових
побічних
реакцій. Слід
виявляти обережність
при
комбінуванні
цих лікарських
засобів.

Фармакокінетична
взаємодія:
вплив мелоксикаму
на
фармакокінетику
інших
лікарських
засобів.

Літій. Є дані, що
НПЗП
підвищують
концентрацію
літію у
плазмі крові
(внаслідок
зниження ниркової
екскреції
літію), що
може досягти
токсичних
величин.
Одночасне
застосування
літію та НПЗП
не рекомендовано
(див. розділ
«Особливості
застосування»).
Якщо
комбінована
терапія
необхідна, слід
ретельно
контролювати
вміст літію у
плазмі крові
на початку
лікування,
при підборі дози
та
припиненні
лікування
мелоксикамом.

Метотрексат. НПЗП
можуть
зменшувати
тубулярну
секрецію
метотрексату,
тим самим
підвищуючи
концентрацію
його у плазмі
крові. З цієї
причини не
рекомендується
супутньо
застосовувати
НПЗП
пацієнтам,
які
приймають
високу дозу
метотрексату
(понад 15
мг/тиждень) (див.
розділ
«Особливості
застосування»).
Ризик
взаємодії
НПЗП і
метотрексату
слід враховувати
також при
низькій дозі
метотрексату,
зокрема якщо
у пацієнта
порушена функція
нирок. Коли
потрібне
комбіноване
лікування,
необхідно
контролювати
показники аналізу
крові та
функції
нирок. Слід
дотримуватися
обережності,
якщо прийом
НПЗП і метотрексату
триває 3 дні
поспіль,
оскільки плазмовий
рівень
метотрексату
може підвищитись
та посилити
токсичність.
Хоча фармакокінетика
метотрексату
(15 мг/тиждень)
не зазнала
впливу
супутнього
лікування
мелоксикамом,
слід вважати,
що
гематологічна
токсичність
метотрексату
може
зростати при
лікуванні
НПЗП (див.
інформацію
вище, а також
розділ
«Побічні
реакції»).

Пеметрексед. При
супутньому
застосуванні
мелоксикаму
з пеметрекседом
пацієнтам з
легкою та
помірною
нирковою
недостатністю
(кліренс
креатиніну
від 45 до 79 мл/хв)
прийом
мелоксикаму
слід
призупинити
на 5 днів до введення
пеметрекседу,
в день
введення і на
2 дні після
введення. Якщо
комбінація
мелоксикаму
з
пеметрекседом
необхідна,
пацієнтів слід
ретельно
контролювати,
особливо
щодо появи
мієлосупресії
та
шлунково-кишкових
побічних
реакцій. Пацієнтам
з тяжкою
нирковою
недостатністю
(кліренс креатиніну
нижче 45 мл/хв)
супутнє
застосування
мелоксикаму
з
пеметрекседом
не рекомендується.

У
пацієнтів з
нормальною
функцією
нирок (кліренс
креатиніну ≥
80 мл/хв), дози 15
мг мелоксикаму
можуть
зменшити
елімінацію
пеметрекседу,
а отже,
збільшити
частоту
побічних реакцій,
пов’язаних з
пеметрекседом.
Таким чином,
слід
виявляти
обережність
при
призначенні
15 мг
мелоксикаму
одночасно з
пеметрекседом
пацієнтам з
нормальною
функцією
нирок
(кліренс креатиніну
≥ 80 мл / хв).

Фармакокінетична
взаємодія:
вплив інших лікарських
засобів на
фармакокінетику
мелоксикаму.

Холестирамін.
Холестирамін
прискорює
виведення
мелоксикаму
внаслідок
порушення
внутрішньопечінкової
циркуляції,
тому кліренс
мелоксикаму
підвищується
на 50 %, а період
напіввиведення
знижується
до 13±3 години.
Ця взаємодія
є клінічно
значущою.

Не виявлено
клінічно
значущої
фармакокінетичної
взаємодії
при
одночасному
прийомі з
антацидами,
циметидином
та дигоксином.

Особливості
застосування.

Побічні
реакції
можна
мінімізувати
шляхом
застосування
найменшої
ефективної
дози
протягом
найкоротшого
проміжку
часу,
достатнього для
контролю
симптомів
(див. розділ
«Спосіб
застосування
та дози» та
інформацію
щодо
шлунково-кишкових
та
серцево-судинних
ризиків
нижче).

Рекомендовану
максимальну
добову дозу не
можна
перевищувати
у разі
недостатнього
терапевтичного
ефекту, також
не слід
застосовувати
додатково
НПЗП, тому що
це може
підвищити токсичність,
тоді як
терапевтичні
переваги не
доведені.
Слід уникати
одночасного
застосування
мелоксикаму
з НПЗП,
включаючи
селективні
інгібітори
циклооксигенази-2.

Мелоксикам
не підходить
для
лікування
пацієнтів, що
потребують
полегшення
гострого
болю.

За
відсутності
покращення
після
декількох
днів
застосування
препарату слід
повторно
оцінити
призначення
лікування.

Слід
звернути
увагу на
езофагіт,
гастрит та/або
пептичну виразку
в анамнезі і
забезпечити
їх повне вилікування
перед
початком
терапії
мелоксикамом.
Слід
спостерігати
за пацієнтом
через
можливий
прояв
рецидиву у хворих,
які
лікувалися
мелоксикамом,
та хворих з
такими
випадками в
анамнезі.

Шлунково-кишкові
порушення.

Як
і при
застосуванні
інших НПЗП,
потенційно
летальні
шлунково-кишкова
кровотеча, виразка
або
перфорація
можуть
виникнути у будь-який
час у процесі
лікування
при наявності
чи без
попередніх
симптомів
або серйозних
шлунково-кишкових
захворювань
в анамнезі.

Ризик
шлунково-кишкової
кровотечі,
виразки або
перфорації
вищий при
підвищенні
дози НПЗП у
пацієнтів з
виразкою в
анамнезі, особливо
ускладненою
кровотечею
або перфорацією
(див. розділ
«Протипоказання»),
та у
пацієнтів
літнього
віку. Таким
пацієнтам слід
починати
лікування з
найменшої
ефективної
дози. Для
таких
пацієнтів
може бути доцільною
комбінована
терапія із
захисними
лікарськими
засобами
(такими як
місопростол
або
інгібітори
протонної
помпи). Це стосується
також
пацієнтів,
які потребують
сумісного
застосування
низької дози
аспірину або інших
лікарських
засобів, що
підвищують шлунково-кишкові
ризики (див.
інформацію
нижче та
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Пацієнтам
зі
шлунково-кишковою
токсичністю
в анамнезі,
особливо
пацієнтам
літнього
віку, слід повідомляти
про всі
незвичні
абдомінальні
симптоми
(особливо
шлунково-кишкові
кровотечі),
головним
чином на
початкових
етапах
лікування.

Слід
виявляти
обережність
відносно
пацієнтів,
які
одночасно
застосовують
лікарські
засоби, що
підвищують
ризик виразки
або
кровотечі,
зокрема
гепарин, як
радикальну
терапію або в
геріатричній
практиці, антикоагулянти,
такі як
варфарин, або
інші нестероїдні
протизапальні
лікарські засоби,
включаючи
ацетилсаліцилову
кислоту в
протизапальних
дозах (≥ 500 мг
разова доза
або ≥ 3
г
загальна
добова доза)
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

При
виникненні
шлунково-кишкової
кровотечі
або виразки у
пацієнтів,
які
застосовують
мелоксикам,
слід відмінити
лікування.

НПЗП
слід з
обережністю
застосовувати
пацієнтам зі
шлунково-кишковими
захворюваннями
в анамнезі
(виразковий
коліт, хвороба
Крона),
оскільки ці
стани можуть
загострюватися
(див. розділ
«Побічні
реакції»).

Порушення
з боку
печінки.

До
15 % пацієнтів,
які
застосовують
НПЗП
(включаючи МОВАЛГІН),
можуть мати
підвищені
значення
одного або
більше
печінкових
тестів. Такі лабораторні
відхилення
можуть
прогресувати,
можуть
залишатися
незмінними
або бути
тимчасовими
при
продовженні
лікування.
Помітні підвищення
АЛТ або АСТ
(приблизно у
три та більше
разів вище
норми)
спостерігалися
у 1 % пацієнтів
під час
клінічних
випробувань
з НПЗП.
Додатково
повідомлялося
про рідкісні
випадки
тяжкої
печінкової
реакції, включаючи
жовтяницю та
блискавичний
летальний гепатит,
некроз
печінки та
печінкову
недостатність,
в тому числі
з летальним
наслідком.

Якщо
є підозра на
печінкову
дисфункцію
або
спостерігалися
відхилення
печінкових
тестів,
потрібно
оцінити стан
пацієнта на
наявність
симптомів
більш тяжкої печінкової
недостатності
впродовж
терапії
МОВАЛГІНОМ. Якщо
симптоми
свідчать про
розвиток
печінкових
захворювань
або якщо
спостерігаються
системні
прояви
захворювання
(наприклад
еозинофілія,
висипання та
інші), то застосування
МОВАЛГІНУ
слід
припинити.

Серцево-судинні
порушення.

За
пацієнтами з
артеріальною
гіпертензією
та/або із
застійною
серцевою
недостатністю
від легкого
до помірного
ступеня в анамнезі
рекомендується
ретельне
спостереження,
оскільки при
терапії НПЗП
спостерігалися
затримка
рідини та
набряк.

Щодо
пацієнтів із
факторами
ризику
рекомендується
клінічне
спостереження
за
артеріальним
тиском на
початку
терапії,
особливо на
початку
курсу
лікування
мелоксикамом.

Дані
досліджень
та
епідеміологічні
дані дають
можливість
припустити,
що застосування
деяких НПЗП
(особливо у
високих
дозах та при
тривалому
лікуванні)
пов’язане з підвищенням
ризику
судинних
тромботичних
явищ
(наприклад
інфаркту
міокарда або
інсульту).
Недостатньо
даних для
виключення
такого
ризику при
застосуванні
мелоксикаму.

Пацієнтам
з
неконтрольованою
артеріальною
гіпертензією,
застійною серцевою
недостатністю,
встановленою
ішемічною
хворобою
серця,
периферійним
артеріальним
захворюванням
та/або
цереброваскулярним
захворюванням
слід
призначати
терапію
мелоксикамом
лише після
ретельного
аналізу.
Подібний
аналіз
необхідний
до початку
довготривалого
лікування
пацієнтів з
факторами ризику
серцево-судинних
захворювань
(таких як
артеріальна
гіпертензія,
гіперліпідемія,
цукровий
діабет,
паління).

НПЗП
збільшують
ризик
серйозних
серцево-судинних
тромботичних
ускладнень,
інфаркту
міокарда та
інсульту, які
можуть мати
летальний
наслідок.
Збільшення
ризику пов’язано
з тривалістю
застосування.
Пацієнти із
серцево-судинними
захворюваннями  мають
підвищений
ризик таких
ускладнень.

Порушення
з боку шкіри.

Повідомляли
про
небезпечні
для життя тяжкі
ураження
шкіри:
синдром
Стівенса–Джонсона
та токсичний
епідермальний
некроліз –
при
застосуванні
мелоксикаму.
Пацієнти повинні
бути
проінформовані
про симптоми тяжких
уражень і
уважно
стежити за реакціями
шкіри.
Найбільший
ризик
виникнення
синдрому
Стівенса–Джонсона
або
токсичного
епідермального
некролізу
існує
протягом
перших
тижнів лікування.
Якщо у
пацієнта
присутні
ознаки синдрому
Стівенса–Джонсона
або
токсичного
епідермального
некролізу (наприклад
шкірний
висип, що
прогресує,
часто з
пухирцями
або
ураженням
слизової оболонки),
потрібно
припинити
лікування мелоксикамом.
Важливо
якнайшвидше
діагностувати
і припинити
застосування
будь-яких
препаратів,
що можуть
спричинити
тяжкі ураження
шкіри: синдром
Стівенса–Джонсона
або
токсичний
епідермальний
некроліз. З
цим
пов’язаний
кращий
прогноз при
тяжких
ураженнях
шкіри. Якщо у
пацієнта виявили
синдром
Стівенса–Джонсона
або
токсичний
епідермальний
некроліз при прийомі
мелоксикаму,
застосування
препарату слід
припинити і не
відновлювати
будь–коли у
майбутньому.

Повідомлялося
про випадки
фіксованого
медикаментозного
висипу при
застосуванні
мелоксикаму.
Мелоксикам
не слід
повторно
призначати
пацієнтам,
які мали в
анамнезі
фіксований
медикаментозний
висип пов’язаний
із
застосуванням
мелоксикаму.
Потенційна
перехресна
реактивність
може виникнути
з іншими
оксикамами.

Анафілактичні
реакції.

Як
і при
застосуванні
інших НПЗП,
анафілактичні
реакції
можуть
спостерігатися
у пацієнтів
без відомої
реакції на
МОВАЛГІН. МОВАЛГІН
не слід
застосовувати
пацієнтам з
аспіриновою
тріадою. Цей
симптоматичний
комплекс
зустрічається
у пацієнтів з
астмою, у
яких
спостерігалися
риніти, з
назальними
поліпами або
без них, або
проявлявся тяжкий,
потенційно
летальний
бронхоспазм
після застосування
аспірину чи
інших НПЗП.
Слід вжити
заходів
невідкладної
допомоги при
виявленні
анафілактоїдної
реакції.

Параметри
печінки та
функція
нирок.

Як і при
лікуванні
більшістю
НПЗП, спостерігалися
поодинокі
випадки
підвищення
рівня
трансаміназ
у сироватці
крові,
підвищення
рівня
білірубіну в
сироватці
крові або
інших
параметрів
функції
печінки,
підвищення
креатиніну в
сироватці
крові та
азоту
сечовини
крові,
інші
відхилення
лабораторних
показників. У
більшості
випадків ці
відхилення
були
незначні і мали
тимчасовий
характер. При значних
або стійких
відхиленнях
застосування
мелоксикаму
слід
припинити та
провести
контрольні
тести.

Функціональна
ниркова
недостатність.

НПЗП шляхом
пригнічення
судинорозширювального
впливу
ниркових
простагландинів
можуть індукувати
функціональну
ниркову
недостатність
внаслідок
зниження
клубочкової
фільтрації.
Цей побічний
ефект є
дозозалежним.
На початку
лікування
або після
збільшення
дози
рекомендується
ретельне
спостереження
діурезу та
ниркової
функції у пацієнтів
із такими
факторами
ризику:

·
літній
вік;

·
супутнє
застосування
з
інгібіторами
АПФ, антагоністами
ангіотензину
ІІ, сартанами,
діуретиками
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види взаємодій»);

·
гіповолемія
(будь-якого
генезу);

·
застійна
серцева недостатність;

·
ниркова
недостатність;

·
нефротичний
синдром;

·
люпус–нефропатія;

·
тяжкий
ступінь
печінкової
дисфункції
(сироватковий
альбумін 
25 г/л або ≥ 10 за
класифікацією
Чайлда – П’ю).

У
поодиноких
випадках
НПЗП можуть
призводити
до
інтерстиціальних
нефритів,
гломерулонефритів,
ренальних
медулярних
некрозів або
нефротичних
синдромів.

Доза
мелоксикаму
для
пацієнтів з
термінальною
нирковою
недостатністю,
які знаходяться
на діалізі,
не повинна
перевищувати
7,5 мг.
Пацієнтам з
нирковою
недостатністю
від легкого
до помірного
ступеня дозу
можна не знижувати
(рівень
кліренсу
креатиніну
більше 25 мл/хв).

Затримка
натрію, калію
та води.

НПЗП можуть
посилити
затримку
натрію, калію
та води і
вплинути на
натрійуретичні
ефекти
діуретиків.
Крім того,
можливе
зниження антигіпертензивного
ефекту
гіпотензивних
лікарських
засобів (див.
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).
Як результат
у чутливих
пацієнтів
можуть
посилюватись
набряк, серцева
недостатність
або
артеріальна
гіпертензія.
Тому для
пацієнтів із
такими
ризиками
рекомендується
проведення
клінічного
моніторингу
(див. розділи
«Спосіб
застосування
та дози» та
«Протипоказання»).

Гіперкаліємія.

Гіперкаліємії
може сприяти
цукровий діабет
або
одночасне
застосування
лікарських
засобів, що підвищують
каліємію
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).
У таких
випадках
потрібно регулярно
контролювати
рівні калію.

Комбінація
з
пеметрекседом

У пацієнтів
з легкою та
помірною
нирковою недостатністю,
які отримують
пеметрексед,
лікування
мелоксикамом
потрібно
призупинити
принаймні на
5 днів до
введення
пеметрекседу,
в день
введення і щонайменше
на 2 дні після
введення (див
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Інші
застереження
та заходи
безпеки.

Побічні
реакції
гірше
переносять
пацієнти
літнього
віку, слабкі
або
ослаблені
хворі, які
потребують
ретельного
нагляду. Як і при
лікуванні
іншими НПЗП,
потрібно
бути обережними
щодо хворих
літнього
віку, в яких
більш
імовірне
зниження функції
нирок,
печінки та
серця.
Пацієнти літнього
віку мають
вищу частоту
виникнення
побічних
реакцій на
НПЗП,
особливо
шлунково-кишкових
кровотеч та
перфорацій,
що можуть
бути
летальними (див.
розділ
«Спосіб
застосування
та дози»).

Meлоксикам,
як і будь-який
інший НПЗП,
може
маскувати
симптоми інфекційних
захворювань.

Застосування
мелоксикаму
може
негативно
впливати на
репродуктивну
функцію і не
рекомендований
жінкам, які
хочуть
завагітніти.
Тому для
жінок, які
планують
вагітність
або
проходять
обстеження з
приводу
безпліддя,
може бути
доцільним припинення
прийому
мелоксикаму
(див. розділ
«Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю»).

До
складу
таблеток
МОВАЛГІН по 7,5
мг та 15 мг входить
лактоза, тому
цей препарат
не рекомендується
приймати
пацієнтам з
рідкісною
вродженою
непереносимістю
галактози,
дефіцитом
лактази або
порушенням
всмоктування
глюкози чи
галактози.

Маскування
запалення та
гарячки.

Фармакологічна
дія
МОВАЛГІНУ
щодо зменшення
гарячки та
запалення
може
ускладнити
діагностику
при підозрюваному
неінфекційному
больовому стані.

Лікування
кортикостероїдами.

МОВАЛГІН
не може бути
замісником
кортикостероїдів
при
лікуванні
кортикостероїдної
недостатності.

Гематологічні
ефекти.

Анемія
може
спостерігатися
у пацієнтів,
які
отримують
НПЗП, включаючи
МОВАЛГІН. Це
може бути
пов’язано із затримкою
рідини,
шлунково-кишковою
кровотечею
невідомого
походження
або макроскопічною,
впливом на
еритропоез.
При довготривалому
лікуванні
НПЗП,
включаючи
МОВАЛГІН, у
пацієнтів
слід
контролювати
гемоглобін
або гемокрит,
якщо наявні
симптоми
анемії.

НПЗП
гальмують
агрегацію
тромбоцитів
та можуть
подовжити
час
кровотечі у
деяких пацієнтів.
На відміну
від аспірину,
їх вплив на
функцію
тромбоцитів
кількісно
менший, короткочасний
та оборотний.
Слід ретельно
контролювати
стан
пацієнтів,
які
приймають
МОВАЛГІН і у
яких можливі
побічні
впливи на
функції тромбоцитів,
зокрема
розлади
згортання крові,
та пацієнтів,
які
отримують
антикоагулянти.

Застосування
пацієнтам з
астмою.

Пацієнти
з астмою
можуть мати
аспіринчутливу
астму.
Застосування
аспірину
пацієнтам з
аспірин-чутливою
астмою
асоційоване з
тяжким
бронхоспазмом,
який може
бути летальним.
З огляду на
перехресну
реакцію, включаючи
бронхоспазм,
між
аспірином та
іншими НПЗП
МОВАЛГІН не
слід
застосовувати
пацієнтам,
чутливим до
аспірину, та
слід обережно
призначати
пацієнтам з астмою.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Фертильність.
Мелоксикам,
як і інші
лікарські
засоби, що інгібують
синтез
циклооксигенази/простагландину,
може
негативно
впливати на репродуктивну
функцію і не
рекомендований
жінкам, які
хочуть
завагітніти.
Тому для жінок,
які планують
вагітність
або проходять
обстеження з
приводу
безпліддя,
може бути
доцільним
припинення
застосування
мелоксикаму.

Вагітність.
Пригнічення
синтезу
простагландинів
може
негативно
впливати на
вагітність
та/або
розвиток
ембріона і
плода. Дані
епідеміологічних
досліджень
дають змогу
припустити
збільшення
ризику
викидня та
розвитку
пороків
серця і
гастрошизисів
після
застосування
інгібіторів
синтезу
простагландинів
у ранній
період
вагітності.
Абсолютний ризик
розвитку
пороків
серця
збільшився з
менш ніж 1 % до
близько 1,5 %.
Вважається,
що цей ризик
збільшується
зі
збільшенням
дози та тривалості
лікування.

Починаючи
з 20-го тижня
вагітності,
застосування
мелоксикаму може
спричинити
олігогідрамніон
внаслідок
дисфункції
нирок плода.
Це порушення
може
виникнути
незабаром
після
початку
лікування і
зазвичай є
оборотним
після
припинення
лікування. Під
час І та ІІ
триместру
вагітності
мелоксикам
не слід
застосовувати,
за винятком
нагальної
потреби. У
жінок, які
намагаються
завагітніти,
або у І та ІІ
триместрах
вагітності
дози та
тривалість
лікування мелоксикамом
повинні бути
щонайменшими.
Починаючи з 20
тижня
вагітності,
може бути доцільним
допологовий
моніторинг щодо
олігогідрамніону,
якщо мав
місце вплив мелоксикаму
протягом
кількох днів.
Застосування
мелоксикаму
слід
припинити,
якщо
виявлено
олігогідрамніон.

У
ході ІІІ
триместру
вагітності
всі інгібітори
синтезу
простагландинів  створюють
для плода
ризик:

·
серцево-легеневої
токсичності
(з
передчасним
закриттям артеріальної
протоки та
легеневою
гіпертензією);

·
порушення
функції
нирок (див.
вище), що може
розвинутися
у ниркову
недостатність
з олігогідрамніоном.

Ризики в
останні
терміни
вагітності
для матері та
новонародженого:

·
подовження
часу
кровотечі,
протиагрегаційного
ефекту
навіть при
дуже низьких
дозах;

·
пригнічення
скорочень
матки, що
призводить
до затримки
або
затягування
пологів.

Отже,
мелоксикам
протипоказаний
під час ІІІ
триместру
вагітності
(див. розділ
«Протипоказання»).

Годування
груддю. Хоча
конкретних
даних щодо Мовалгіну
немає, про
НПЗП відомо,
що вони
можуть проникати
в грудне
молоко. Тому
застосування
не
рекомендовано
жінкам, які
годують
груддю.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Спеціальних
досліджень
щодо впливу
препарату на
здатність
керувати
автомобілем або
працювати з
іншими
механізмами
немає. На
основі
фармакодинамічного
профілю та побічних
реакцій, що
спостерігалися,
можна
припустити,
що мелоксикам
не впливає
або має
незначний
вплив на зазначену
діяльність.
Проте
пацієнтам, у
яких
спостерігалися
розлади
функції зору,
включаючи
нечіткість
зору,
запаморочення,
сонливість,
вертиго або
інші
порушення центральної
нервової
системи,
рекомендовано
утриматися
від
керування
автомобілем
або роботи з
іншими
механізмами.

Спосіб
застосування
та дози.

Застосовують
перорально.

Загальну
добову
кількість
лікарського
засобу слід
застосовувати
за один
прийом, запиваючи
водою або
іншою
рідиною, під
час прийому
їжі.

Побічні
реакції
можна
мінімізувати
шляхом
застосування
найменшої
ефективної
дози
протягом
найкоротшого
проміжку
часу,
достатнього для
контролю
симптомів
(див. розділ
«Особливості
застосування»).
Слід
періодично
оцінювати
потребу
пацієнта в
симптоматичному
полегшенні
та відповідь
на лікування.

Загострення
остеоартрозу

7,5
мг/добу (1
таблетка 7,5 мг
або половина
таблетки 15 мг).
Якщо
необхідно,
дозу можна
збільшити до
15 мг/добу (1
таблетка 15 мг
або 2
таблетки 7,5 мг).

Ревматоїдний
артрит,
анкілозивний
спондиліт

15
мг/добу (1
таблетка 15 мг
або 2
таблетки 7,5 мг).

Також
див. розділ
«Особливі
категорії
пацієнтів»
нижче.

Залежно
від
терапевтичного
ефекту дозу можна
зменшити до 7,5
мг/добу (1
таблетка 7,5 мг
або половина
таблетки 15 мг).

НЕ
ПЕРЕВИЩУВАТИ
ДОЗУ 15 мг/добу.

Особливі
категорії
пацієнтів.

Пацієнти
літнього
віку та
пацієнти з
підвищеним
ризиком
розвитку
побічних
реакцій.

Рекомендована
доза для
довготривалого
лікування
ревматоїдного
артриту та
анкілозивного
спондиліту
для
пацієнтів
літнього
віку
становить 7,5
мг на добу.
Пацієнтам з
підвищеним
ризиком
розвитку
побічних
реакцій слід
починати
лікування з 7,5
мг на добу (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Ниркова
недостатність.

Для
пацієнтів із
тяжкою
нирковою
недостатністю,
які
знаходяться
на діалізі,
доза не
повинна
перевищувати
7,5 мг на день. Пацієнтам
із легкою та
середньою
нирковою
недостатністю
(а саме
пацієнтам із
кліренсом
креатиніну
вище 25 мл/хв)
зниження
дози не
потрібне
(щодо
пацієнтів з
тяжкою нирковою
недостатністю
без
застосування
діалізу див.
розділ
«Протипоказання»).

Печінкова
недостатність.

Пацієнтам
із легкою та
середньою
печінковою
недостатністю
зниження
дози не потрібне
(щодо
пацієнтів з
тяжкою
печінковою
недостатністю
див. розділ
«Протипоказання»).

Діти.

МОВАЛГІН,
таблетки по 7,5
мг та 15 мг,
протипоказаний
дітям віком
до 16 років (див. розділ
«Протипоказання»).

Передозування.

Симптоми
гострого
передозування
НПЗП зазвичай
обмежуються
летаргією,
сонливістю,
нудотою,
блюванням та
епігастральним
болем, які в
цілому є
оборотними при
підтримувальній
терапії. Може
виникнути
шлунково-кишкова
кровотеча.
Тяжке отруєння
може
призвести до
артеріальної
гіпертензії,
гострої
ниркової
недостатності,
дисфункції
печінки,
пригнічення
дихання, коми,
судом,
серцево-судинної
недостатності
та зупинки
серця.
Повідомлялося
про
анафілактоїдні
реакції при
терапевтичному
застосуванні
НПЗП, що
також може
спостерігатися
при передозуванні.

При
передозуванні
НПЗП
пацієнтам
рекомендовано
симптоматичні
та
підтримувальні
заходи.
Дослідження
показали
прискорення виведення
мелоксикаму
шляхом
прийому 4 пероральних
доз
холестираміну
3 рази на добу.

Побічні
реакції.

Дані
досліджень
та
епідеміологічні
дані дають
можливість
припустити,
що застосування
деяких НПЗП
(особливо у
високих
дозах та при
тривалому
лікуванні) пов’язане
з
підвищеним
ризиком виникнення
судинних
тромботичних
явищ
(наприклад інфаркту
міокарда або
інсульту)
(див. розділ «Особливості
застосування»).

Набряк,
артеріальна
гіпертензія
та серцева
недостатність
спостерігалися
при лікуванні
НПЗП.

Більшість
побічних
ефектів шлунково-кишкового
походження.
Можливі пептична
виразка,
перфорація
або шлунково-кишкова
кровотеча,
іноді
летальна,
особливо у
пацієнтів
літнього
віку (див.
розділ «Особливості
застосування»).
Після застосування
спостерігалися
нудота, блювання,
діарея,
метеоризм,
запор,
диспепсія, абдомінальний
біль, мелена,
блювання
кров’ю,
виразковий
стоматит,
загострення
коліту та
хвороби
Крона (див.
розділ
«Особливості
застосування»).
З меншою
частотою
спостерігався
гастрит.

Повідомляли
про тяжкі
ураження
шкіри:
синдром
Стівенса–Джонсона
та токсичний
епідермальний
некроліз (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

З
боку системи
крові та
лімфатичної
системи: анемія; відхилення
показників
аналізу
крові від норми
(включаючи
зміну
кількості
лейкоцитів),
лейкопенія,
тромбоцитопенія,
випадки агранулоцитозу
(див. «Окремі
серйозні
та/або часті
побічні реакції»).

З боку
імунної
системи: алергічні
реакції,
окрім
анафілактичних
або
анафілактоїдних;
анафілактична
реакція,
анафілактоїдна
реакція,
включаючи
шок.

Психічні
розлади: зміна
настрою,
нічні
кошмари, сплутаність
свідомості,
дезорієнтація,
безсоння.

З боку
нервової
системи: головний
біль,  запаморочення,
сонливість.

З боку
органів зору:
розлади
функції зору,
що включають
нечіткість
зору;
кон’юнктивіт.

З боку органів
слуху та
вестибулярного
апарату: запаморочення,
дзвін
у вухах.

Кардіальні
порушення: відчуття
серцебиття.

Повідомлялося
про серцеву
недостатність,
пов’язану з
лікуванням
НПЗП.

Судинні
розлади: підвищення
артеріального
тиску (див.
розділ
«Особливості
застосування»),
припливи.

З боку
дихальної
системи,
органів
грудної клітки
та
середостіння:
астма у
пацієнтів з алергією
на аспірин та
інші НПЗП, інфекції
верхніх
дихальних
шляхів, кашель.

З боку
травного
тракту: диспепсія,
нудота,
блювання,
біль у животі,
запор,
метеоризм,
діарея, прихована
або
макроскопічна
шлунково-кишкова
кровотеча,
стоматит,
гастрит,
відрижка, коліт,
гастродуоденальна
виразка,
езофагіт,  шлунково-кишкова
перфорація.

Шлунково-кишкова
кровотеча,
виразка або перфорація
можуть бути
тяжкими та
потенційно
летальними,
особливо у пацієнтів
літнього
віку (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Розлади з
боку
гепатобіліарної
системи: порушення
показників
функції
печінки (наприклад
підвищення
трансаміназ
або
білірубіну),  гепатит,
жовтяниця,
печінкова
недостатність.

З боку
шкіри і
підшкірної
клітковини:
ангіоневротичний
набряк,
свербіж,
висипання, синдром
Стівенса–Джонсона,
токсичний
епідермальний
некроліз,
кропив’янка, бульозний
дерматит,
мультиформна
еритема,  реакції
фоточутливості,
ексфоліативний
дерматит.

З
частотою
«невідомо»:
фіксований
медикаментозний
висип (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

З боку
сечовидільної
системи: затримка
натрію та
води,
гіперкаліємія
(див. розділи
«Особливості
застосування»
та «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»),
зміни
показників
функції
нирок
(підвищення креатиніну
та/або
сечовини
сироватки), гостра
ниркова
недостатність,
зокрема у пацієнтів
з факторами
ризику (див.
розділ
«Особливості
застосування»),
інфекції
сечовивідних
шляхів,
порушення
частоти
сечовипускання.

Загальні
розлади та реакції
у місці
введення: набряк, включаючи
набряк
нижніх
кінцівок,
грипоподібні
симптоми.

З
боку
опорно-рухової
системи: артралгія,
біль у спині,
симптоми,
пов’язані з
суглобами.

Окремі
серйозні
та/або часті
побічні
реакції.

Дуже
рідко повідомлялося
про випадки
агранулоцитозу
у пацієнтів,
які
лікувалися
мелоксикамом
та іншими
потенційно
мієлотоксичними
лікарськими
засобами
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Побічні
реакції, які
не
спостерігалися
під час застосування
препарату,
але є
характерними
для інших
сполук класу.

Органічне
ниркове
ураження, що,
ймовірно, призводить
до гострої
ниркової
недостатності:
дуже рідко
повідомлялося
про випадки
інтерстиціального
нефриту,
гострого
тубулярного
некрозу,
нефротичного
синдрому та
папілярного
некрозу (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Термін
придатності. 5
років.

Умови
зберігання.

Зберігати
у
недоступному
для дітей
місці при
температурі
не вище 25 °С.

Упаковка.

По
10 таблеток у
блістерах; по
1 блістеру в
картонній
коробці.

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник.
Фармасайнс
Інк./Pharmascience Inc.

Місцезнаходження
виробника та
його адреса
місця
провадження
діяльності.

6111
Роялмаунт
Авеню, 100, Монреаль,
Квебек Н4Р 2Т4,
Канада/

6111 Royalmount Avenue, 100, Montreal, Quebec H4P 2T4, Canada.