IНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського засобу

МОКСИВАР

(MOXIWAR)

Склад:

діюча
речовина: moxifloxacin;

1
таблетка,
вкрита
плівковою
оболонкою,
містить
моксифлоксацину
гідрохлориду
еквівалентно
моксифлоксацину
400 мг;

допоміжні
речовини: целюлоза
мікрокристалічна,
натрію крохмальгліколят
(тип А),
повідон (К 30),
магнію стеарат;
плівкова
оболонка: гіпромелоза
6cP, титану
діоксид (Е 171), макрогол
4000, заліза
оксид
червоний (E 172).

Лікарська
форма. Таблетки,
вкриті
плівковою оболонкою.

Основні
фізико-хімічні
властивості: матово-червоного
кольору
модифіковані
капсулоподібні
таблетки,
вкриті
плівковою
оболонкою, з
тисненням «Е
18» з одного
боку.

Фармакотерапевтична
група.

Протимікробні
засоби для
системного
застосування.
Антибактеріальні
засоби групи
хінолонів. Код
АТХ J01M A14.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Механізм
дії.

Моксифлоксацин
–
8-метоксифторхінолоновий
засіб із
широким
спектром
бактерицидної
дії. In vitro моксифлоксацин
ефективний
щодо багатьох
грампозитивних
та
грамнегативних
мікроорганізмів.

Встановлено,
що
моксифлоксацин
ефективний
відносно
бактерій,
стійких до
β-лактамних
та
макролідних
препаратів.

Бактерицидна
дія
моксифлоксацину
спричинена
інгібуванням
обох типів ІІ
топоізомерази
(ДНК-гіраза
та
топоізомераза
IV), необхідних
для
реплікації,
транскрипції
та відновлення
бактеріальної
ДНК.

Вважають,
що С8-метокси
залишок
робить
внесок у
покращання
активності
та нижчу
селекцію
резистентних
мутантів
грампозитивних
бактерій порівняно
з С8-Н
залишком.
Наявність
великого
дициклоамінового
залишку в С-7
положенні
запобігає активному
відтоку,
пов’язаному
з генами norA або
pmrA, які
виявлено у
деяких
грампозитивних
бактерій.

Моксифлоксацин
володіє
залежною від
концентрації
бактерицидною
активністю.
Мінімальні
бактерицидні
концентрації
(МБК), як
правило,
відповідають
мінімальним
інгібуючим
концентраціям
(МІК).

Вплив
на кишкову
флору у
людей.

У
двох
дослідженнях
з участю
добровольців
після
перорального
застосування
моксифлоксацину
відзначалися
нижченаведені
зміни у
кишковій
флорі.
Знижувалася
кількість E.
coli, Bacillus spp., Enterococcus та Klebsiella
spp., а також
анаеробів Bacteroides
vulgatus, Bifidobacterium spp., Eubacterium та Peptostreptococcus. Спостерігалося
підвищення
кількості Bacteroides
fragilis. Кількість
вказаних
вище
мікроорганізмів
поверталася
у межі норми
упродовж 2
тижнів.

Резистентність.

Механізми
резистентності,
за рахунок
яких
інактивуються
пеніциліни,
цефалоспорини,
аміноглікозиди,
макроліди і
тетрацикліни,
не впливають
на
антибактеріальну
ефективність
моксифлоксацину.
Інші механізми
резистентності,
такі як
бар’єри
проникнення
(поширені у Pseudomonas
aeruginosa) та
механізми
відтоку,
можуть
впливати на чутливість
до
моксифлоксацину.

Формування
резистентності
до моксифлоксацину in
vitro спостерігали
як
поступовий
процес, який полягає у точечних
мутаціях
обох типів ІІ
топоізомерази,
ДНК-гірази та
топоізомерази
IV.
Моксифлоксацин
є слабким
субстратом для
механізмів
активного
відтоку у
грампозитивних
мікроорганізмів.

Спостерігається
перехресна
резистентність
з іншими
фторхінолонами.
Однак, оскільки
моксифлоксацин
інгібує
обидві
топоізомерази
ІІ та IV зі
схожою
активністю
деяких
грампозитивних
бактерій, ці
бактерії можуть
бути
резистентними
до інших
хінолонів,
але
чутливими до
моксифлоксацину.

Контрольні
точки.

Клінічні
МІК та
контрольні
точки
дискової
дифузії для
моксифлоксацину
(01.01.2012) за даними EUCAST (Європейський
комітет з
тестування
антимікробної
чутливості )

Мікроорганізм

Чутливий

Резистентний

Staphylococcus spp.

≤ 0,5 мг/л

³ 24 мм

> 1 мг/л

< 21 мм

S. pneumoniae

≤ 0,5 мг/л

³ 22 мм

> 0,5 мг/л

< 22 мм

Streptococcus, групи A,
B, C, G

≤ 0,5 мг/л

³ 18 мм

> 1 мг/л

< 15 мм

H. influenzae

≤ 0,5 мг/л

³ 25 мм

> 0,5 мг/л

< 25 мм

M. catarrhalis

≤ 0,5 мг/л

³ 23 мм

> 0,5 мг/л

< 23 мм

Enterobacteriaceae

≤ 0,5 мг/л

³ 20 мм

> 1 мг/л

< 17 мм

Контрольні
точки, не
пов’язані з
видом*

≤ 0,5 мг/л

> 1 мг/л

*
Контрольні
точки, не
пов’язані з
видом, були
визначені
головним
чином на
підставі даних
фармакокінетики/фармакодинаміки
та не
залежать
від
поширення
МІК
специфічних
видів. Ці
дані
використовують
тільки щодо
видів, яким
не надавали
контрольні
точки за
окремими
видами, та не
використовують
щодо
видів, у яких
інтерпретаційні
критерії
підлягають
визначенню.

Мікробіологічна
чутливість.

Частота
набутої
резистентності
може змінюватися
залежно від
географічного
розташування
регіону та
протягом
часу визначеного
для певних
видів
мікроорганізмів.
Бажано мати
доступ до
локальної
інформації
щодо
резистентності
мікроорганізмів,
особливо при
лікуванні
тяжких
інфекцій.

У
разі
необхідності
слід
звертатися
за консультацією
до експерта з
питань
антибіотикорезистентності,
коли місцеве
домінування
резистентності
виявляється
настільки
сильним, що
вплив
певного
лікарського
засобу
щонайменше
на деякі види
інфекційних
збудників
залишається
під сумнівом.

Чутливі
види

Аеробні
грампозитивні
мікроорганізми

Gardnerella
vaginalis

Staphylococcus
aureus* (чутливий
до
метициліну)

Streptococcus
agalactiae (група B)

Streptococcus
milleri group* (S. anginosus, S. constellatus та S.
intermedius)

Streptococcus
pneumoniae*

Streptococcus
pyogenes* (група A)

Streptococcus
viridans група (S.
viridans, S. mutans, S. mitis, S. sanguinis, S. salivarius, S. thermophilus)

Аеробні грамнегативні мікроорганізми

Acinetobacter
baumanii

Haemophilus
influenzae*

Haemophilus
parainfluenzae*

Legionella
pneumophila

Moraxella
(Branhamella) catarrhalis*

Анаеробні мікроорганізми

Fusobacterium
spp.

Prevotella
spp.

Інші мікроорганізми

Chlamydophila
(Chlamydia) pneumoniae*

Chlamydia
trachomatis*

Coxiella
burnetii

Mycoplasma
genitalium

Mycoplasma
hominis

Mycoplasma
pneumoniae*

Види з можливою набутою резистентністю

Аеробні
грампозитивні
мікроорганізми

Enterococcus faecalis*

Enterococcus faecium*

Staphylococcus aureus (метицилінрезистентний)+

Аеробні
грамнегативні
мікроорганізми

Enterobacter cloacae*

Escherichia
coli*#

Klebsiella
pneumoniae*#

Klebsiella
oxytoca

Neisseria
gonorrhoeae*+

Proteus
mirabilis*

Анаеробні мікроорганізми

Bacteroides
fragilis*

Peptostreptococcus
spp.*

Резистентні види

Аеробні грамнегативні мікроорганізми

Pseudomonas
aeruginosa

* Продемонстровано
задовільну активність
щодо впливу на
чутливі штами
під час досліджень.

#Штами,
які
виробляють ESBL,
є зазвичай
резистентними
до
фторхінолонів.

+Показник
резистентності> 50 %
в одній чи
більше країн.

Доклінічні
дані з
безпеки

Вплив
на
кровотворну
систему
(незначне зниження
кількості
еритроцитів
та тромбоцитів)
спостерігався
у щурів та
мавп. Як і при
застосуванні
інших
хінолонів,
гепатотоксичність
(підвищення
рівня
ферментів печінки
та вакуольна
деградація)
відзначалася
у щурів, мавп
та собак. У
мавп
фіксували випадки
нейротоксичності
(ураження ЦНС
– судоми).
Вказані
ефекти
спостерігалися
тільки після
прийому
високих доз
моксифлоксацину
або після
довготривалого
застосування
препарату.

Моксифлоксацин,
як і інші
хінолони,
показав
генотоксичність
під час
тестів in vitro з
бактеріями
або
клітинами
ссавців. Оскільки
вказаний
ефект
пояснюється
взаємодією з
бактеріальною
гіразою та в
разі вищої
концентрації
– взаємодією
з топоізомеразою
ІІ у клітинах
ссавців,
можна
припустити
наявність
порогової
концентрації
для генотоксичності.
Під час
тестів in vivo не
було
виявлено
ознак
генотоксичності,
незважаючи
на
застосування
високих доз моксифлоксацину.
Таким чином,
препарат показав
достатній
потенціал
безпеки при
застосуванні
терапевтичної
дози для
людини.
Моксифлоксацин
не показав
канцерогенного
ефекту під
час дослідження,
яке
проводили на
щурах.

Багато
хінолонів є
фотореактивними
і можуть
провокувати
реакції
фототоксичності,
проявляти
фотомутагенний
та фотоканцерогенний
ефекти. При
цьому є дані
щодо відсутності
фототоксичних
та
фотогенотоксичних
властивостей
у
моксифлоксацину
при його
тестуванні в
рамках
комплексної
програми під
час
досліджень in
vitro та in vivo. У
таких самих
умовах
хінолони
демонстрували
вказані
ефекти.

У
високих
концентраціях
моксифлоксацин
діє як
інгібітор
швидкого
компонента
кардіального
повільного
компонента
розправляючого
калієвого
току та, отже,
може призвести
до
подовження
інтервалу QT.
Токсикологічні
дослідження,
які
проводили на
собаках та
під час яких
препарат
застосовували
перорально в
дозах ≥ 90
мг/кг, що
забезпечувало
концентрацію
≥ 16 мг/л,
виявили
подовження
інтервалу QT
без аритмій.
Оборотну
нелетальну
шлуночкову
аритмію
спостерігали
тільки після
внутрішньовенного
введення
високої
кумулятивної
дози, яка
більше ніж у 50
разів
перевищувала
дозу,
передбачену
для людини (> 300
мг/кг), що
забезпечувало
концентрацію
у плазмі
крові ≥ 200 мг/л
(що більше
ніж у 40 разів
перевищувало
терапевтичний
рівень).

Відомо,
що хінолони
спричиняють
ураження хрящів
великих
діартродіальних
суглобів у
молодих
тварин.
Найнижча
пероральна
доза
моксифлоксацину,
яка
призводить
до артротоксичного
ефекту у
молодих
собак, у чотири
рази
перевищувала
максимальну
рекомендовану
терапевтичну
дозу 400 мг
(передбачену
для 50 кг маси
тіла),
розраховану
на підставі
співвідношення
доза/маса
тіла (мг/кг), із концентрацією
в плазмі
крові у два
чи три рази
вищою за
концентрацію,
передбачену
в разі
застосування
максимальної
терапевтичної
дози.

Тести
на
токсичність,
які
проводили на
щурах та
мавпах
(повторне
введення
протягом періоду
до 6 місяців),
не виявили
ознак ризику
для органів
зору. Під час
досліджень
на собаках
застосування
тільки
високих доз
перорально (≥ 60
мг/кг)
призводило
до
концентрації
у плазмі
крові ≥ 20 мг/л,
що
спричиняло
зміни
електроретинограми
та в окремих
випадках
призводило
до атрофії
сітківки.

При
вивченні
впливу
моксифлоксацину
на репродуктивну
функцію
тварин
доведено, що моксифлоксацин
проникає
крізь
плаценту. Досліди,
що
проводились
на щурах (при
застосуванні
моксифлоксацину
перорально і
внутрішньовенно)
і мавпах (при
застосуванні
моксифлоксацину
перорально),
не виявили тератогенної
дії
моксифлоксацину
і його впливу
на
фертильність.
При
внутрішньовенному
застосуванні
моксифлоксацину
у дозі 20 мг/кг у
кролів
відзначалась
мальформація
скелета.
Виявлено
збільшення
кількості викиднів
у мавп і кролів
при
застосуванні
моксифлоксацину
у терапевтичній
дозі. У щурів
відзначалося
зменшення
маси плода,
почастішання
випадків
викиднів,
невелике
збільшення
тривалості
періоду
вагітності і
збільшення
спонтанної
активності
потомства
при застосуванні
моксифлоксацину,
дозування
якого у 63 рази
перевищувало
рекомендоване.

Фармакокінетика.

Всмоктування
та
біодоступність.

При
пероральному
прийомі
моксифлоксацин
швидко та
майже
повністю
всмоктується. Абсолютна
біодоступність
досягає
майже 91 %.

У
діапазоні
доз 50–800 мг при
одноразовому
прийомі та у
дозах по 600 мг
на добу
протягом 10
діб фармакокінетика
є лінійною.
Рівноважний стан
досягається
протягом 3 днів.
Після прийому
пероральної
дози 400 мг
пікова концентрація
в крові
досягається
протягом 0,5‑4
годин і
становить 3,1
мг/л.
Максимальна
та мінімальна
плазмові
концентрації
в рівноважному
стані (400 мг 1 раз
на добу)
становлять 3,2
та 0,6 мг/л
відповідно.

Розподіл.

Моксифлоксацин
швидко
розподіляється
в екстраваскулярному
просторі,
після застосування
дози 400
мг AUC становить
35 мкг/л. Об’єм розподілу
в
рівноважному
стані
дорівнює 2 л/кг. Як
встановлено
в
експериментах in
vitro та ex vivo,
зв’язування
з білками
крові
становить приблизно
40–42 % та не
залежить від
концентрації
препарату.

Після
перорального
прийому
одноразової дози
моксифлоксацину
400 мг
спостерігали
таку пікову
концентрацію
(середнє
геометричне):

Тканина

Концентрація

Місцевий
рівень – рівень
у плазмі
крові

Плазма

3,1
мг/л

-

Слина

3,6
мг/л

0,75
– 1,3

Вміст
пухиря

1,61 мг/л

1,71

Слизова
оболонка
бронхів

5,4
мг/кг

1,7
– 2,1

Альвеолярні
макрофаги

56,7
мг/кг

18,6
– 70,0

Рідина
епітеліальної
вистілки

20,7
мг/л

5 –
7

Гайморова
порожнина

7,5
мг/кг

2,0

Етмоїдальні
пазухи

8,2
мг/кг

2,1

Назальні
поліпи

9,1
мг/кг

2,6

Інтерстиціальна
рідина

1,02 мг/л

0,8
– 1,42,3

Жіночі
статеві
органи*

10,24 мг/кг

1,724

*
Внутрішньовенне
застосування
одноразової
дози 400 мг.

1 10
годин після
введення.

2 Вільна
концентрація.

3 Від
3 годин до 36
годин після
введення
дози.

4 В
кінці
інфузії.

Метаболізм.

Моксифлоксацин
підлягає
біотрансформації
II фази і
виводиться з
організму
нирками, а
також із
фекаліями/жовчю
як у
незміненому
стані, так і у
вигляді
неактивних
сульфосполук
(М1) і
глюкуронідів
(М2). М1 та М2 є
тільки метаболітами,
релевантними
для людини,
обидва вони є
мікробіологічно
неактивними.
Під час
досліджень in
vitro та
клінічних
досліджень
фази І не
спостерігалося
метаболічної
фармакокінетичної
взаємодії з
іншими
препаратами,
задіяними у
біотрансформацію
фази І з
участю ферментів
системи
цитохрому Р450.
Ознак
окислювального
метаболізму
немає.

Виведення
з організму.

Період
напіввиведення
препарату
становить
приблизно 12
годин.
Середній
загальний кліренс
після
введення 400 мг
становить
від 179 до 246 мл/хв.
Нирковий
кліренс
становить
приблизно 24–53
мл/хв та
свідчить про
часткову
канальцеву
реабсорбцію
препарату з
нирок. Після прийому
дози 400 мг
виведення із
сечею (близько
19 % –
лікарський
засіб у
незміненому
вигляді, близько
2,5 % – М1 та
близько 14 % –
М2) та калом
(близько 25 % –
лікарський
засіб у незміненому
вигляді,
близько 36 % – М1
та
відсутність
виведення у вигляді
М2) загалом
становило
близько 96 %.
Супутнє
введення
ранітидину
та пробенециду
не змінює
нирковий
кліренс
препарату.

Фармакокінетика
у різних груп
пацієнтів.

Пацієнти
літнього
віку та
пацієнти з
низькою
масою тіла.

У
здорових
добровольців
із низькою
масою тіла
(зокрема, у
жінок) та у
здорових
добровольців
літнього
віку
спостерігали
вищу концентрацію
препарату у плазмі
крові.

Ниркова
недостатність.

Не
виявлено
істотних
змін
фармакокінетики
моксифлоксацину
у пацієнтів
із порушенням
функції
нирок
(включаючи
пацієнтів з кліренсом
креатиніну ˃ 20
мл/хв/1,73 м2).
Оскільки
функція
нирок
знижується,
концентрація
метаболіту М2
(глюкороніду)
збільшується
до показника
2,5 (у пацієнтів
із кліренсом
креатиніну < 30
мл/хв/1,73 м2).

Порушення
функції
печінки.

На
підставі
даних
досліджень
фармакокінетики,
які
проводили з
участю
пацієнтів із печінковою
недостатністю
(клас А–С за
класифікацією
Чайлд-П’ю),
неможливо
визначити, чи
є різниця
порівняно зі
здоровими
добровольцями.
Порушення
функції
печінки було
пов’язане з
більшою дією
М1 у плазмі
крові, тоді
як дія
вихідної
лікарської
речовини була
порівнянною
з дією у
здорових
добровольців.
Достатнього
досвіду
клінічного застосування
моксифлоксацину
для лікування
пацієнтів із
порушенням
функції печінки
немає.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Лікування
нижченаведених
бактеріальних
інфекцій,
спричинених
чутливими до
препарату
мікроорганізмами.
Моксифлоксацин
слід
призначати
тільки тоді,
коли
застосування
антибактеріальних
засобів, які
зазвичай
рекомендують
для
початкового
лікування
нижченаведених
інфекцій, є
недоцільним
або коли
вказане
лікування
було неефективним.

Гострий
бактеріальний
синусит
(діагностований
з високим
ступенем
вірогідності).

Загострення
хронічного обструктивного
захворювання
легень,
включаючи бронхіт (діагностоване
з високим
ступенем
вірогідності).

При
загостренні
хронічного обструктивного
захворювання
легень,
включно
з бронхітом,
Моксивар
слід
застосовувати
тільки тоді,
коли
вважається
недоцільним
використовувати
інші
антибактеріальні
засоби, які
зазвичай
рекомендуються
для лікування
цих інфекцій.

Негоспітальна
пневмонія,
за винятком
негоспітальної
пневмонії з
тяжким
перебігом.

Запальні
захворювання
органів
малого таза
помірного
та
середнього
ступеня
тяжкості
(включаючи
інфекційне
ураження
верхнього
відділу
статевої
системи у
жінок, у тому
числі
сальпінгіт
та
ендометрит),
не асоційованих
з
тубооваріальним
абсцесом або абсцесами
органів
малого таза.

Моксивар
не
рекомендується
для застосування
як
монотерапія
при
запальних
захворюваннях
органів
малого таза
помірного та середнього
ступеня важкості,
але можна застосовувати
в комбінації
з іншими відповідними
антибактеріальними
засобами (наприклад
цефалоспоринами)
через
зростаючу
резистентність
моксифлоксацину
до Neisseria gonorrhoeae (за
винятком
моксифлоксацинрезистентних
штамів N. gonorrhoeae). Моксивар
можна
застосовувати
для закінчення
курсу
лікування, в
якому
стартова терапія
парентеральною
формою моксифлоксацину
була
ефективною і
призначена
за такими
показаннями:

- негоспітальна
пневмонія;

- ускладнені
інфекції
шкіри та
підшкірних
структур.

Моксивар
не
рекомендується
для стартового
лікування
будь-яких
інфекцій
шкіри та підшкірних
структур або
у разі
тяжкого перебігу
негоспітальних
пневмоній.

Слід
звернути
увагу на
офіційні
інструкції з
належного
застосування
антибактеріальних
засобів.

Протипоказання.

-
Відома
гіперчутливість
до
моксифлоксацину
або до інших
хінолонів чи
будь-якої з
допоміжних
речовин
препарату.

-
Дитячий вік
до 18 років.

-
Вагітність
або період
годування
груддю.

-
Пацієнти з
захворюваннями
сухожиль,
пов’язаними
з лікуванням
хінолонами, в
анамнезі. У ході
доклінічних
досліджень і
клінічних досліджень
після
застосування
моксифлоксацину
спостерігалися
зміни в
електрофізіології
серця у
вигляді
подовження
інтервалу QT.
Тому з
міркувань
безпеки
препарат
протипоказано
пацієнтам з:

- вродженим
або
діагностованим
набутим подовженням
інтервалу QT;

- порушеннями
електролітного
балансу, зокрема
при
нескоригованій
гіпокаліємії;

- клінічно
значущою брадикардією;

- клінічно
значущою серцевою
недостатністю
зі зниженою
фракцією
викиду лівого
шлуночка;

- симптоматичними
аритміями в
анамнезі.

Препарат
не слід
застосовувати
одночасно з
іншими
препаратами,
які
подовжують
інтервал QT.

У
зв’язку з
обмеженими
клінічними
даними застосування
препарату
також
протипоказано
пацієнтам з
порушенням
функції печінки
(клас C за
класифікацією
Чайлд–П’ю) та
пацієнтам з
підвищеним
рівнем
трансаміназ
(у 5 разів вище
верхньої
межі норми).

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Не
можна
виключити
адитивний
ефект моксифлоксацину
та інших
лікарських
засобів, які
можуть
спричинити
подовження
інтервалу QT.
Вказана
взаємодія
може
призвести до
збільшення
ризику
розвитку
шлуночкових
аритмій,
включаючи
«піруетну»
шлуночкову тахікардію
(torsade de pointes). Із цієї
причини
застосування
моксифлоксацину
в комбінації
з будь-яким
із нижчезазначених
лікарських
засобів
протипоказане:

·
антиаритмічні
препарати
класу ІА
(наприклад
хінідин,
гідрохінідин,
дизопірамід);

·
антиаритмічні
препарати
класу ІІІ
(наприклад
аміодарон,
соталол,
дофетилід,
ібутилід);

·
антипсихотичні
препарати
(наприклад
фенотіазини,
пімозид,
сертиндол,
галоперидол, сультоприд);

·
трициклічні
антидепресанти;

·
деякі
протимікробні
засоби
(саквінавір,
спарфлоксацин,
еритроміцин
для
внутрішньовенного
введення,
пентамідин,
протималярійні
препарати,
зокрема
галофантрин);

·
деякі
антигістамінні
препарати (терфенадин,
астемізол,
мізоластин);

·
інші
(цизаприд,
вінкамін IV,
бепридил,
дифеманіл).

Моксифлоксацин
слід з
обережністю
призначати
пацієнтам,
які
приймають
препарати, що
можуть
знижувати
рівень калію
(наприклад
петльові та
тіазидні
діуретики,
клізми та
проносні
засоби (у
високих
дозах),
кортикостероїди,
амфотерицин
В) або
препарати, дія
яких
пов’язана з
клінічно
значущою
брадикардією.

Між
прийомом
препаратів,
які містять
біваленті
або
тривалентні
катіони
(таких як антациди,
що містять
магній або алюміній,
диданозин у
таблетках,
сукралфат та
засоби, що
містять
залізо чи
цинк), та
моксифлоксацином
необхідний
інтервал
близько 6
годин.

При
одночасному
застосуванні
активованого
вугілля і
моксифлоксацину
перорально у
дозі 400 мг
системна
біодоступність
препарату знижується
більш ніж на 80 %
внаслідок
пригнічення
його
абсорбції. У
зв’язку з цим
одночасне
застосування
цих двох
препаратів
не
рекомендоване
(за винятком
випадків
передозування).

Після
багаторазового
застосування
моксифлоксацину
у здорових
добровольців
спостерігалося
збільшення Смax дигоксину
на приблизно
30 % у
рівноважному
стані без
впливу на AUC
(площа під
кривою
співвідношення
«концентрація–час»)
або на нижчі
рівні. Отже,
потреби у застережних
заходах при
супутньому
прийомі
дигоксину
немає.

Під
час
досліджень з
участю
добровольців,
хворих на
діабет,
одночасне
застосування
моксифлоксацину
перорально
та глібенкламіду
призводило
до зниження
концентрації
глібенкламіду
на піковому
рівні приблизно
на 21 %.
Комбінація
глібенкламіду
з моксифлоксацином
теоретично
може
призвести до
незначної
короткотривалої
гіперглікемії.
Однак зміни у
фармакокінетиці,
які спостерігалися,
не
призводили
до змін фармакодинамічних
параметрів
(рівень
глюкози в
крові, рівень
інсуліну).
Таким чином,
клінічно
релевантної
взаємодії
між
моксифлоксацином
та
глібенкламідом
не виявлено. У пацієнтів,
які
отримували
пероральні
антикоагулянти
у поєднанні з
антибактеріальними
препаратами,
в тому числі
з фторхінолонами,
макролідами,
тетрациклінами,
котримоксазолом
та деякими
цефалоспоринами,
відзначалися
чисельні
випадки
підвищення
антикоагулянтної
активності.
Факторами
ризику є
інфекційні
захворювання
(і супутній
запальний
процес), вік
та загальний
стан
пацієнта. У
зв’язку з
цими обставинами
важко
оцінити, чи
спричиняє
інфікування
або лікування
відхилення
показника
МНВ. Як застережний
захід
можливий
частіший
моніторинг
МНВ. У разі
необхідності
слід
провести належне
коригування
дози
перорального
коагулянта.

Для
нижченаведених
речовин була
доведена
відсутність
клінічно
вагомої
взаємодії з
моксифлоксацином:
ранітидин,
кальцієві
добавки,
теофілін,
пероральні
контрацептиви,
циклоспорин,
ітраконазол,
морфін при парентеральному
введенні,
пробенецид.
Дослідження in
vitro ферментів
цитохрому Р450
у людини
підтвердили
вищезазначене.
Беручи до
уваги
зазначені
результати,
метаболічна
взаємодія
через
ферменти
цитохрому Р450
є
маловірогідною.

Абсорбція
моксифлоксацину
не залежить від
вживання їжі
(включаючи
молочні
продукти).
Зважаючи на
це,
моксифлоксацин
можна застосовувати
незалежно
від прийому
їжі.

Особливості
застосування.

Слід
уникати
застосування
препарату
пацієнтам,
які мали
серйозні
побічні
реакції у
минулому при
використанні
хінолонів або
фторхінолонів.
Лікування
цих
пацієнтів моксифлоксацином
слід
починати
тільки у разі
відсутності
альтернативних
варіантів
лікування і
після
ретельної
оцінки співвідношення
користь/ризик.

Тривалі,
інвалідизуючі
і потенційно
незворотні
серйозні
побічні
реакції.

У
дуже
рідкісних
випадках у
пацієнтів,
які отримують
хінолони та
фторхінолони,
незалежно
від віку та
наявних
факторів
ризику, повідомляли
про тривалі
(протягом
місяців або
років),
інвалідизуючі
та
потенційно незворотні
побічні
реакції, які
впливають на
різні, а
іноді на
декілька
систем
організму
(зокрема
опорно-рухову,
нервову,
психічну та
органів
чуття).
Застосування
препарату
слід негайно
припинити
після появи
перших ознак
або
симптомів
будь-якої
побічної
реакції та
слід
звернутися
за консультацією
до лікаря.

Підвищена
чутливість/алергічні
реакції

Повідомляли
про
гіперчутливість
і алергічні
реакції на
фторхінолони,
включаючи моксифлоксацин,
після
першого
застосування. Анафілактичні
реакції
можуть
прогресувати
до
загрозливого
для життя
анафілактичного
шоку, навіть
після
першого
застосування.
У цих
випадках
слід
припинити
прийом препарату
та розпочати
відповідну
терапію (наприклад
протишокову).

Подовження
інтервалу QTс та
клінічні
умови, при
яких можливе
подовження
інтервалу QTс При
застосуванні
моксифлоксацину
у деяких
пацієнтів
можливе
збільшення
інтервалу QT
на
електрокардіограмі.

Оскільки
у жінок
відзначається
довший інтервал QT порівняно
з чоловіками,
вони можуть
виявитися
більш
чутливими до
препаратів,
які
подовжують
інтервал QT.
Пацієнти
літнього
віку також
можуть бути
більш сприйнятливими
до
асоційованих
з препаратом
ефектів на
інтервал QT.

Пацієнтам,
які
приймають
моксифлоксацин,
слід з
обережністю
застосовувати
препарати, що
можуть
призвести до
зниження
рівнів калію.

Слід
з
обережністю
призначати
моксифлоксацин
пацiєнтам з
триваючими
проаритмогенними
станами
(особливо
жінкам та
пацієнтам
літнього
віку), такими
як гостра
міокардіальна
ішемія або
подовження
інтервалу QT,
оскільки це
може призводити
до
підвищення
ризику
розвитку
шлуночкових
аритмій,
включаючи
«піруетну»
шлуночкову
тахікардію (torsade
de pointes), і зупинки
серця (див.
розділ
«Протипоказання»). Ступінь
подовження
інтервалу QT
може підвищуватись
із
підвищенням
концентрації
препарату.
Тому не
слід перевищувати
рекомендовану
дозу.

Необхідно
зважити
користь від
лікування моксифлоксацином,
особливо у
випадках інфекцій
низького
ступеня
тяжкості,
згідно з
інформацією,
що викладена
у розділі
«Особливості
застосування».

Якщо
під час
лікування
препаратом
виникають
симптоми
аритмії, слід
припинити
лікування та
зробити ЕКГ.

Тяжкі
порушення
функції
печінки

При
застосуванні
моксифлоксацину
повідомляли про
випадки
фульмінантного
гепатиту, що
потенційно
призводить
до печінкової
недостатності
(у т.ч. з
летальним
наслідком).
Пацієнтам
слід
рекомендувати
звернутися
до лікаря
перед тим, як
продовжувати
лікування,
якщо
розвиваються
такі ознаки
та симптоми
фульмінантного
гепатиту як
пов’язана з
жовтяницею
астенія, що
швидко розвивається,
темна сеча,
схильність
до кровотеч
або
печінкова
енцефалопатія.

У
разі
виникнення
симптомів
дисфункції печінки
необхідно
провести
аналізи
функції
печiнки/обстеження.

Тяжкі
бульозні
шкірні
реакції

Повідомляли
про тяжкі
побічні
реакції з боку
шкіри,
включаючи
токсичний
епідермальний
некроліз
(також
відомий як
синдром Лаєлла),
синдром
Стівенса-Джонсона,
гострий
генералізований
екзематозний
пустульоз та
індуковану
лікарськими
засобами
еозинофілію
з системними
симптомами (DRESS),
які можуть
загрожувати
життю або
бути летальними,
при
застосуванні
моксифлоксацину.
При
призначенні
препарату
пацієнта слід
попередити
про симптоми
тяжких
реакцій з
боку шкіри,
протягом
лікування
пацієнти
мають бути
під ретельним
спостереженням.
Якщо
виникають
симптоми
таких
реакцій,
застосування
моксифлоксацину
слід негайно
припинити та
розглянути
альтернативне
лікування.
Пацієнтам, у
яких при
застосуванні
моксифлоксацину
спостерігалися
серйозні
реакції, такі
як синдром
Стівенса-Джонсона,
токсичний
еіпдермальний
некроліз,
гострий
генералізований
екзематозний
пустульоз
або DRESS,
препарат не
можна
призначати
повторно у жодному
випадку.

Пацієнти,
схильні до
розвитку
судом

Відомо,
що хінолони
можуть
спровокувати
розвиток
судомних
нападів.
Моксифлоксацин
слід
застосовувати
з
обережністю
пацієнтам із
розладами
ЦНС або з
іншими
факторами
ризику, що
можуть
спричинити
судомні напади
або знизити
поріг
виникнення
останніх. У
разі
виникнення
судом
необхідно
припинити
застосування
моксифлоксацину
та вжити
відповідних
заходів.

Аневризма
та дисекція
аорти
та регургітація/недостатність
серцевого
клапана

Епідеміологічні
дослідження
повідомляють
про
підвищений
ризик
аневризми та
дисекції
аорти, особливо
у пацієнтів
літнього
віку, та
регургітації
аортального
та мітрального
клапанів після
застосування
фторхінолонів.

Повідомлялось
про випадки
аневризми та
дисекції
аорти, іноді
ускладнені
розривом (включаючи
летальні
випадки), та
про регургітацію/недостатність
будь-якого з
клапанів
серця у
пацієнтів,
які
отримували
фторхінолони
(див. розділ
«Побічні
реакції»).

Отже,
фторхінолони
слід
застосовувати
лише після
ретельної
оцінки
співвідношення
користь/ризик
та після
розгляду
інших терапевтичних
варіантів
лікування
пацієнтів із
позитивним
сімейним
анамнезом
аневризми чи вродженою
вадою
серцевих
клапанів, або
у пацієнтів з
існуючим
діагнозом
аневризми та/або
дисекції
аорти, або захворюванням
серцевого
клапану, або
за наявності
інших
факторів
ризику або
сприятливих
умов

як і для
аневризми
та дисекції
аорти, так і
при регургітації/недостатності
серцевого клапана
(наприклад, порушення
сполучної
тканини,
такі як синдром
Марфана або синдром
Елерса-Данлоса,
синдром
Тернера, хвороба
Бехчета,
гіпертонія,
ревматоїдний
артрит) або
додатково

при
аневризмі
та дисекції
аорти
(наприклад,
судинні
розлади,
такі як
артеріїт
Такаясу або
гігантоклітинний
артеріїт,
або відомий
атеросклероз,
або синдром
Шегрена) або додатково

при
регургітації/недостатності
серцевого
клапана
(наприклад,
інфекційний
ендокардит).
Ризик
аневризми і
дисекції
аорти та їх
розрив може
бути
підвищений
у пацієнтів, які
одночасно
отримують
системні
кортикостероїди.

У
разі появи
раптового
болю у
животі, грудях
або спині
пацієнтам
слід негайно
звернутися
до лікаря у
відділення
невідкладної
допомоги.

Пацієнтам
слід
рекомендувати
негайно звертатися
за медичною
допомогою у
разі гострої
задишки,
нового
нападу
серцебиття
або розвитку
набряку
живота або
нижніх кінцівок.
Периферична
нейропатія

У
пацієнтів,
які
отримували
хінолони або
фторхінолони,
були
зареєстровані
випадки сенсорної
або
сенсомоторної
нейропатії, що
призводить
до
парестезії,
гіпестезії, дизестезії
або
слабкості. У
разі
виникнення
симптомів
нейропатії,
таких як
біль, печіння,
поколювання,
оніміння або
слабкість, пацієнтам,
які
лікуються
препаратом,
необхідно
поінформувати
свого лікаря,
аби запобігти
розвитку
потенційно
необоротного
стану.

Реакції
з боку
психіки

Реакції
з боку
психіки
можуть
розвиватися
навіть після
першого
застосування
хінолонів,
включаючи
моксифлоксацин.
У рідкісних
випадках
депресія або
психотичні
реакції
призводили
до
виникнення
суїцидальних
думок та
розвитку
самоагресії,
такої як
спроби
самогубства.
У разі виникнення
у пацієнта
таких
реакцій
необхідно припинити
застосування
моксифлоксацину
та вжити
відповідних
заходів.
Рекомендовано
з
обережністю
призначати
моксифлоксацин
пацієнтам,
які
страждають
психозами, або
пацієнтам,
які мають в
анамнезі
психічні
захворювання.

Діарея,
асоційована
із
застосуванням
антибіотиків,
включаючи
коліт

У
зв’язку з
застосуванням
антибіотиків
широкого
спектра дії,
в тому числі
моксифлоксацину,
повідомляли
про
виникнення
антибіотикасоційованої
діареї (ААД)
та антибіотикасоційованого
коліту (ААК),
включаючи псевдомембранозний
коліт і Clostridium difficile-асоційовану
діарею, які
за ступенем
тяжкості
варіюють від
помірної
діареї до
коліту з
летальним
наслідком. Тому
важливо
зважити на
цей діагноз у
пацієнтів, у
яких під час
або після
застосування
моксифлоксацину
спостерігається
тяжка діарея.
При підозрі
або підтвердженні
ААД або ААК
лікування
антибактеріальними
засобами,
включаючи
моксифлоксацин,
слід
припинити та
негайно
вжити відповідних
терапевтичних
заходів. До того
ж, необхідно
вжити
належних
санітарно-епідемічних
заходів з
метою
зменшення ризику
передачі
захворювання.
Препарати, що
пригнічують
перистальтику,
протипоказані
пацієнтам, у
яких
спостерігається
серйозна
діарея.

Пацієнти,
хворі на
тяжку
міастенію

Моксифлоксацин
слід
застосувати
з обережністю
пацієнтам з
міастенією
гравіс у зв’язку
з можливістю
загострення
симптомів.

Тендиніт
та розриви
сухожиль

Тендиніт
та розрив
сухожилля (не
обмежуючись
ахілловим
сухожиллям),
іноді
двосторонній,
можуть
виникати
протягом 48
годин після
початку
лікування
хінолонами
та фторхінолонами
і, як
повідомляли,
навіть
упродовж
декількох
місяців
після
припинення
лікування.
Ризик
розвитку
тендиніту та
розриву
сухожилля
збільшується
у пацієнтів
літнього
віку,
пацієнтів з
порушенням
функції
нирок,
пацієнтів з
трансплантаціями
цілісних
органів та
пацієнтів,
які одночасно
застосовують
кортокостероїди.
Таким чином,
слід уникати
одночасного
застосування
кортикостероїдів.

При
перших
ознаках
тендиніту
(наприклад, болючий
набряк,
запалення)
лікування
препаратом
слід
припинити, а
також слід
розглянути
альтернативне
лікування.
Пошкоджену кінцівку(и)
слід
лікувати
належним
чином (наприклад,
іммобілізація).
Кортикостероїди
не слід
застосовувати
у разі
виникнення ознак
тендинопатії.

Пацієнти
з порушенням
функції
нирок

Слід
з
обережністю
застосувати
моксифлоксацин
пацієнтам
літнього
віку з
розладами
функцій
нирок, якщо
вони не
можуть забезпечити
прийом
достатньої
кількості
рідини, тому
що
зневоднення
може
підвищити
ризик
виникнення
ниркової
недостатності.

Порушення
з боку
органів зору

Якщо
спостерігається
порушення
зору або інший
вплив на
органи зору,
слід негайно
звернутися
до
офтальмолога.

Профілактика
реакцій
фотосенсибілізації

При
застосуванні
хінолонів у
пацієнтів відзначаються
реакції
фоточутливості.
Проте
дослідження
показали, що
моксифлоксацин
відрізняється
нижчим
ризиком
виникнення
фоточутливості.
Незважаючи
на це, слід
порекомендувати
пацієнтам
уникати як ультрафіолетового
опромінення,
так і тривалої
та/або
інтенсивної
дії
сонячного
світла під
час
лікування
моксифлоксацином
(див. розділ
«Побічні
реакції»).

Пацієнти,
які
страждають
на дефіцит
глюкози-6-фосфат-дегідрогенази

Пацієнти
з сімейним або
особистим
анамнезом
недостатньої
активності
глюкозо-6-фосфатдегідрогенази
під час
лікування
хінолонами
мають
схильність
до
гемолітичних
реакцій. Тому
таким
пацієнтам
слід з обережністю
застосувати
моксифлоксацин.

Пацієнти
з рідкими
спадковими
проблемами
непереносимості
галактози,
дефіцитом лактази
Лаппа або
мальабсорбцією
глюкози та
галактози

Пацієнтам
з рідкими
спадковими
проблемами
непереносимості
галактози,
дефіциту лактази
Лаппа або
мальабсорбцією
глюкози та
галактози не
слід
приймати цей
препарат.

Пацієнти
із запальним
захворюванням
органів
малого таза

Пацієнтам
з
ускладненим
запальним
захворюванням
органів
малого таза
(наприклад, асоційованим
з
трубно-яєчниковим
абсцесом або
абсцесом
малого таза),
для яких
вважається
необхідним
проведення
внутрішньовенної
терапії,
лікування
препаратом
Моксивар,
таблетки не
рекомендується.

Запальне
захворювання
органів
малого таза
може бути
спричинено
бактерією Neisseria
gonorrhoeae, резистентною
до
фторхінолонів.
Тому в таких
випадках
емпіричне
застосування
моксифлоксацину
необхідно
призначати
одночасно з
іншим
відповідним
антибіотиком
(наприклад
цефалоспорином),
якщо
неможливо повністю
виключити
наявність Neisseria
gonorrhoeae,
резистентної
до
моксифлоксацину.

Якщо
після 3 днів
лікування не
відбувається
покращання
клінічного
стану,
терапію слід
переглянути.

Пацієнти
з інфекціями,
спричиненими
метицилінорезистентним
золотистим
стафілококом
(MRSA)

Моксифлоксацин
не
рекомендується
для лікування
інфекцій,
спричинених
метицилін- резистентним
золотистим
стафілококом
(МРЗС). У
випадку
підозрюваної
або
підтвердженої
інфекції,
спричиненої
МРЗС,
необхідно
розпочати
лікування
відповідним
антибактеріальним
засобом.

Пацієнти
зі
специфічними
ускладненими
інфекціями
шкіри та
підшкірної
клітковини Клінічна ефективність
внутрішньовенного
застосування
моксифлоксацину
в разі
лікування тяжкої
інфекції,
пов’язаної з
опіками, фасцитом
та
діабетичною
стопою, що
супроводжується
остеомієлітом,
не
встановлена.

Вплив
на
біологічні
тести

Лікування
із
застосуванням
моксифлоксацину
може
перешкоджати
проведенню
культурального
аналізу щодо
виявлення Mycobacterium
spp. у зв’язку з
пригніченням
мікробіологічного
росту, що, у
свою чергу,
може
призвести до
хибнонегативних
результатів
у зразках від
пацієнтів,
які на даний
момент
приймають
моксифлоксацин.

Дисглікемія

Як
і при
застосуванні
інших
фторхінолонів,
при
застосуванні
моксифлоксацину
спостерігалися
відхилення
рівнів
глюкози в крові,
включно
гіпоглікемія
та
гіперглікемія.
У пацієнтів,
які
застосовували
моксифлоксацин,
дисглікемія
розвивалася
переважно у
пацієнтів
літнього
віку з
діабетом, які
отримували
супутню
терапію
пероральними
гіпоглікемічними
лікарськими
засобами (наприклад
сульфонілсечовина)
або інсуліном.
У пацієнтів
з діабетом
рекомендоване
ретельне
спостереження
рівнів
глюкози в
крові.

Діти

Моксифлоксацин
спричиняє
ураження
хрящів у
молодих
тварин, тому
застосування
препарату
дітям (віком
до 18 років)
протипоказано.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Вагітність.

Безпека
застосування
моксифлоксацину
у період
вагітності
не
встановлена.
Результати
досліджень
на тваринах
вказують на репродуктивну
токсичність.
Потенційний
ризик для
людини не
встановлений.

У
зв’язку з
ризиком
пошкодження
фторхінолонами
опорних
суглобів
молодих
тварин (за
експериментальними
даними) та з
оборотними
ураженнями
суглобів,
описаними у
дітей, які
отримували
лікування
деякими
фторхінолонами,
моксифлоксацин
не можна
призначати
вагітним
жінкам.

Годування
груддю.

Моксифлоксацин,
як і інші
хінолони, як
показано,
спричиняє
ураження у
хрящі
суглобів молодих
тварин.
Результати
доклінічних
досліджень
свідчать, що
невелика
кількість
моксифлоксацину
може проникати
у грудне
молоко. Немає
даних щодо
застосування
препарату у
період
лактації
жінкам.

Унаслідок
цього у
період
годування
груддю
застосування
моксифлоксацину
протипоказано.
Фертильність

Дослідження
на тваринах
не виявили
впливу на
фертильність.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Досліджень
впливу
моксифлоксацину
на здатність
керувати
автомотранспортом
та працювати
з
механізмами
не проводили.
Однак
фторхінолони,
включаючи
моксифлоксацин,
можуть
призводити
до
погіршення
здатності
керувати
автотранспортом
або працювати
з іншими
механізмами
через
виникнення
реакцій з
боку
центральної
нервової системи
(наприклад
запаморочення,
гостра
тимчасова
втрата зору),
або гостра короткотривала
втрата
свідомості. Пацієнтам
слід
рекомендувати
спостерігати
за своєю
реакцією на
моксифлоксацин
перед тим, як
керувати
автотранспортом
або працювати
з іншими
механізмами.

Спосіб
застосування
та дози.

Дорослі.

Рекомендується
приймати по 1
таблетці (400
мг)
моксифлоксацину
на добу.

Таблетки
слід
приймати не
розжовуючи, з
достатньою
кількістю
води.
Препарат
можна приймати
незалежно
від часу
вживання їжі.

Тривалість
терапії.

Тривалість
терапії Моксиваром
залежить від
типу
інфекцій і
становить:

-
загострення хронічного
обструктивного
захворювання
легень, включаючи бронхіт
– 5‑10 днів;

-
негоспітальна
пневмонія – 10
днів;

-
гострий
бактеріальний
синусит – 7
днів;

-
запальні
захворювання
органів
малого таза
помірного та
середнього
ступеня
тяжкості – 14 днів.

Ступінчаста
(внутрішньовенна
пероральна)
терапія.

Під
час
досліджень
ступінчастої
терапії більшість
пацієнтів
переходила з
внутрішньовенного
на
пероральний
шлях введення
моксифлоксацину
протягом 4
днів (негоспітальна
пневмонія)
або 6 днів
(ускладнені
інфекції
шкіри та
підшкірних
тканин).
Рекомендована
загальна
тривалість ступінчастої
(внутрішньовенна / пероральна)
терапії становить
7–14 днів для негоспітальних
пневмоній та
7–21 день для ускладнених
інфекцій
шкіри та
підшкірних тканин.
Перевищувати
вказану дозу
(400 мг 1 раз на
добу) та
тривалість
лікування
для кожного
показання не
рекомендується.

Пацієнти
літнього
віку/пацієнти
з низькою
масою тіла.

Корекція
дози для
пацієнтів
літнього віку/пацієнтів
з низькою
масою тіла не
потрібна. Порушення
функції
печінки.

Пацієнтам
із
порушеннями
функції
печінки
корекція
дози не
потрібна.

Ниркова
недостатність.

Для
пацієнтів із
нирковою
недостатністю
помірного та
середнього
ступеня
тяжкості (у
тому числі
при кліренсі
креатиніну ≤ 30
мл/хв/1,73 м2), а
також для
пацієнтів,
які
перебувають
на безперервному
гемодіалізі
та довготривалому
амбулаторному
перитонеальному
діалізі,
корекція
дози не
потрібна.

Діти.

Моксифлоксацин
протипоказаний
дітям (віком
до 18 років).
Ефективність
та безпека
застосування
моксифлоксацину
дітям не встановлені.

Передозування.

У
разі
випадкового
передозування
не рекомендовано
жодних
специфічних
заходів. У разі
передозування
слід
орієнтуватися
на клінічну
картину і
проводити
симптоматичну
підтримуючу
терапію та
ЕКГ-моніторинг
у зв’язку з
можливістю
подовження
інтервалу QT. Одночасне
застосування
активованого
вугілля з
дозою
моксифлоксацину
400 мг перорально
призведе до
скорочення
системної
доступності
лікарського
засобу
більше ніж на
80 %.

У
разі
передозування
в результаті
перорального
прийому
лікарського
засобу застосування
активованого
вугілля на
початковій
стадії
абсорбції
може бути
ефективним
для
запобігання
збільшенню
системної дії
моксифлоксацину.

Побічні
реакції.

Нижче
наведено
побічні
ефекти,
отримані на
підставі
всіх
клінічних
досліджень
із застосуванням
моксифлоксацину
400 мг (пероральна
та
ступінчаста
терапія), та
їх частота.
Побічні
реакції,
наведені у
колонці
«часті»,
спостерігалися
з частотою
менше 3 %, за
винятком
нудоти та
діареї.

У
кожній групі
небажані
явища
наведені у порядку
зменшення їх
проявів.
Частота визначена
таким чином:
часті (≥ 1/100, < 1/10),
нечасті (≥ 1/1000, < 1/100),
поодинокі (≥ 1/10000,
< 1/1000), рідкісні
(< 1/10000).

Класи
систем
органів

Побічні
реакції

Частота

Інфекційні
ускладнення

Суперінфекція,
що виникла
внаслідок
бактеріальної
або
грибкової
резистентності,
наприклад
оральний чи
вагінальний
кандидози

Часті

З
боку
кровоносної
та
лімфатичної
систем

Анемія,
лейкопенія,
нейтропенія,
тромбоцитопенія,
тромбоцитемія,
еозинофілія,
подовження
протромбінового
часу/збільшення
МНВ
(міжнародного
нормалізованого
відношення) Підвищення
рівня
протромбіну/зменшення
МНВ,
агранулоцитоз)

Панцитопенія

Нечасті

Рідкісні

Дуже
рідко

З
боку
імунної
системи

Алергічні
реакції

Анафілаксія,
включаючи
рідкісні
випадки шоку
(що загрожує
життю),
алергічний
набряк/ангіоневротичний
набряк,
включаючи
набряк
гортані (що
потенційно
загрожує
життю)

Нечасті

Поодинокі

Порушення
метаболізму
та
харчування

Гіперліпідемія

Гіперглікемія,
гіперурикемія

Гіпоглікемія

Гіпоглікемічна
кома

Нечасті

Поодинокі

Рідкісні

Дуже
рідко

З
боку
ендокринної
системи

Синдром
неадекватної
секреції
антидіуретичного
гормону

Дуже
рідко

Психічні
розлади*

Реакції
стривоженості,
підвищення
психомоторної
активності/збудження

Лабільність
настрою,
депресія (у
рідкісних
випадках з
можливою
самоагресією,
такою як
суїцидальні
ідеї/думки
або спроби
самогубства),
галюцинації
Деперсоналізація,
психотичні
реакції (з можливою
самоагресією,
такою як
суїцидальні
ідеї/думки
або спроби
самогубства),
делірій

Нечасті

Поодинокі

Рідкісні

З
боку
нервової
системи*

Головний
біль,
запаморочення

Парестезії/дизестезії,
порушення
смаку (включаючи
агевзію у
рідкісних
випадках), сплутаність
свідомості
та втрата
орієнтації,
розлади сну
(переважно
безсоння),
тремор,
вертиго,
сонливість

Гіпоестезія,
порушення
нюху
(включаючи
втрату нюху),
патологічні
сновидіння,
порушення
координації
(включаючи
розлад ходи
внаслідок
запаморочення
або вертиго),
судомні
напади з
різними
клінічними
проявами (у тому
числі grand mal напади),
порушення
уваги,
розлади
мовлення,
амнезія,
периферична
нейропатія
та полінейропатія.

Гіперестезія

Часті

Нечасті

Поодинокі

Рідкісні

З
боку
органів
зору*

Порушення
зору,
включаючи
диплопію та
нечіткість
зору
(особливо
під час
реакцій з боку
ЦНС)

Транзиторна
втрата зору
(особливо
під час реакцій
з боку ЦНС)

Нечасті

Рідкісні

З
боку
органів
слуху та
вестибулярного
апарату*

Дзвін
у вухах,
порушення
слуху
включаючи глухоту
(зазвичай
оборотну).

Поодинокі

З
боку серця**

Подовження
QT-інтервалу у
пацієнтів із
гіпокаліємією.

Подовження
QT-інтервалу,
посилене
серцебиття,
тахікардія,
фібриляція
передсердь,
стенокардія.

Шлуночкові
тахіаритмії,
непритомність
(тобто
гостра та
короткочасна
втрата
свідомості)

Неспецифічні
аритмії,
«піруетна»
шлуночкова
тахікардія (torsade
de pointes), зупинка
серця.

Часті

Нечасті

Поодинокі

Рідкісні

З
боку
судинної
системи**

Вазодилатація

Артеріальна
гіпертензія,
артеріальна
гіпотензія

Васкуліт

Нечасті

Поодинокі

Рідкісні

З
боку
дихальної
системи,
органів
грудної клітки
та
середостіння

Задишка
(включаючи
астматичний
стан)

Нечасті

З
боку
травного
тракту

Нудота,
блювання,
біль у животі,
діарея

Зниження
апетиту та
зменшення
вживання їжі,
запор,
диспепсія,
флатуленція,
гастрит, підвищення
рівня
амілази.

Дисфагія,
стоматит,
асоційований
із застосуванням
антибіотика
коліт
(включаючи
псевдомембранозний
коліт, у
рідкісних
випадках
асоційований
із
загрозливими
для життя
ускладненнями)

Часті

Нечасті

Поодинокі

Гепатобіліарні
порушення

Підвищення
рівня
трансаміназ

Порушення
функції
печінки
(включаючи
підвищення
ЛДГ
(лактатдегідрогенази)),
підвищення
рівня
білірубіну,
підвищення
ГГТП (гамма-глутаміл-транспептидази),
підвищення в
крові рівня
лужної
фосфатази

Жовтяниця,
гепатит
(переважно
холестатичний).

Фульмінантний
гепатит, що
потенційно
може
призвести
до розвитку
небезпечної
для життя
печінкової
недостатності
(у т. ч. з летальним
наслідком)

Часті

Нечасті

Поодинокі

Рідкісні

З
боку шкіри
та
підшкірної
клітковини

Свербіж,
висипання,
кропив’янка,
сухість шкіри
Бульозні
шкірні
реакції,
такі як
синдром Стівенса-Джонсона
або
токсичний
епідермальний
некроліз (що
потенційно
загрожують життю)

Гострий
генералізований
екзематозний
пустульоз.

Індукована
лікарськими
засобами
еозинофілія
з
системними
симптомами
(DRESS) (див. розділ
«Особливості
застосування»),
фіксований
медикаментозний
висип,
реакції
фотосенсибілізації
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Нечасті

Рідкісні

Невідомо

З
боку
опорно-рухового
апарату*

Артралгія,
міалгія

Тендиніт,
посмикування
м’язів,
судоми м’язів,
м’язова
слабкість

Розрив
сухожиль,
артрити,
ригідність
м’язів,
загострення
симптомів myasthenia
gravis

Рабдоміоліз

Нечасті

Поодинокі

Рідкісні

Невідомо

З
боку нирок
та
сечовидільного
тракту

Дегідратація

Порушення
функції
нирок
(включаючи
збільшення
азоту
сечовини та
креатиніну
плазми
крові),
ниркова
недостатність

Нечасті

Поодинокі

Загальні
розлади*

Загальна
слабкість (в
основному
астенія або втомлюваність), відчуття
болю (включаючи
біль у
попереку,
грудній
клітці, біль
у кінцівках,
болючість у
проекції
малого таза),
гіпергідроз

Набряк

Нечасті

Поодинокі

*
Дуже
рідкісні
випадки
тривалих (до
місяців або
років),
інвалідизуючих
та
потенційно незворотних
серйозних
реакцій на
лікарські
засоби, що
зачіпають
кілька, іноді
множинні,
класи систем
органів та
органів чуття
(включаючи
такі реакції,
як тендиніт,
розрив
сухожилля,
артралгія,
біль у
кінцівках, порушення
ходи, у
деяких
випадках
повідомлялося
про
невропатії,
пов’язані з
парестезією,
депресією,
втомою,
порушенням
пам’яті,
порушеннями
сну та
порушеннями
слуху, зору,
смаку та
запаху), що
пов’язані із
застосуванням
хінолонів та
фторхінолонів,
незалежно
від раніше
існуючих
факторів
ризику (див.
розділ
«особливості
застосування»).

** У
пацієнтів,
які
отримували
фторхінолони,
повідомлялося
про випадки
аневризми та
дисекції
аорти, інколи
ускладнені
розривом
(включаючи
летальні
випадки), та
регургітації/недостатності
будь-якого з
клапанів серця
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

У
рідкісних
випадках
після
лікування
іншими
фторхінолонами
було
зареєстровано
такі побічні
реакції, які
могли б,
можливо, також
спостерігатися
при
застосуванні
моксифлоксацину:
гіпернатріємія,
гіперкальціємія,
гемолітична
анемія, тривожність,
суїцидальні
думки,
панічні атаки,
невралгію та
порушення
концентрації
уваги.

Термін
придатності. 5 років.

Умови
зберігання. Зберігати
в
недоступному
для
дітей місці
при
температурі
не вище 25 °С.

Упаковка. По 5 таблеток у
блістері, по 1
або 2 блістери
в картонній коробці.

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник.

Ауробіндо
Фарма
Лімітед –
Юніт VII, Індія.

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження
його
діяльності.

Спеціальна
економічна
зона, ТСІІК,
Плот № S1, Sy. № 411/Р, 425/Р,
434/Р, 435/Р та 458/Р,
Грін
Індастріал
Парк, Полепаллі
Віладж,
Джедчерла
Мандал,
Махабубнагар
Дістрікт,
Штат
Телангана, 509302,
Індія.