ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

КАРДІОДАРОН-ЗДОРОВ’Я

(CARDIODARON-ZDOROVYE)

Склад:

діюча
речовина: amiodarone;

1 мл розчину
містить
аміодарону
гідрохлориду
50 мг;

допоміжні
речовини: полісорбат-80,
спирт
бензиловий,
кислота хлористоводнева
концентрована,
вода для ін’єкцій.

Лікарська
форма. Розчин
для ін’єкцій.

Основні
фізико-хімічні
властивості: прозорий
розчин від
жовтуватого
до зеленувато-жовтуватого
кольору.

Фармакотерапевтична
група. Антиаритмічні
препарати
ІІІ класу. Код АТХ
С01B D01.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.
Подовження
третьої фази
потенціалу
дії кардіоміоцитів
без впливу на
його висоту або
швидкість
підйому (клас
ІІІ за
класифікацією
Vaughan Williams).
Ізольоване
збільшення
третьої фази
потенціалу
дії
відбувається
за рахунок
уповільнення
току калію
через
калієві
канали, при
цьому жодних
змін не
відбувається
в роботі
натрієвих та
кальцієвих
каналів.

Сповільнення
серцевого
ритму шляхом
зменшення
автоматизму
синусового
вузла. Цей ефект
не
блокується
атропіном.

Неконкурентно
блокує α- та β-адренорецептори.

Уповільнює
синоатріальну,
передсердну
та вузлову
провідність,
що
відбувається
інтенсивніше
при
наявності
високої
частоти
серцевих
скорочень.

Не
впливає на
шлуночкову
провідність.

Подовжує
рефрактерний
період та
зменшує збудливість
міокарда на передсердному,
вузловому та
шлуночковому
рівні.

Уповільнює
провідність
та подовжує
рефрактерний
період
додаткових
передсердно-шлуночкових
шляхів.

Відсутність
негативного
інотропного
ефекту.

Фармакокінетика. Кількість
внутрішньовенно
введеного аміодарону
у крові
швидко
знижується
внаслідок
насичення
тканин і
надходження
його до
рецепторів.
Максимум
активності
досягається
через 15
хвилин і
знижується
упродовж 4
годин.

Аміодарон
в основному
метаболізується
цитохромом CYP3A4,
а також
цитохромом CYP2C8.
Аміодарон і
його
метаболіти,
десетиламіодарон,
є потенційними
інгібіторами
in vitro
цитохрому CYP1A1, CYP1A2,
CYP2C9, CYP2C19, CYP2D6, CYP3A4, CYP2A6, CYP2C8 і CYP2B6.
Аміодарон і
десетиламіодарон
можуть також
пригнічувати
транспортні
білки, такі
як P-GP та
органічний
катіонний
транспортер 2 (OCT2). Відомо,
що
концентрація
креатиніну
підвищувалась
на 1,1 % (OCT2
субстрат).

Дані in vivo
вказують на
взаємодію
між
аміодароном
і CYP3A4, CYP2C9, CYP2D6 та Р-GP
субстратами.

Клінічні
характеристики.

Показання.
Лікування
препаратом
слід
розпочинати
і, як правило, контролювати
лише в умовах
стаціонару
або під
наглядом
спеціаліста.
Аміодарон для
внутрішньовенного
введення
призначений
лише для
лікування
тяжких
порушень ритму,
які не
відповідають
на інші
засоби лікування,
або у
випадку, коли
інші засоби
лікування не
можуть бути
використані.

Тахіаритмії,
повязані з
синдромом
Вольфа-Паркінсона-Уайта.

Тахіаритмії
всіх типів, в
тому числі
надшлуночкові,
вузлові та
шлуночкові
тахікардії;
тріпотіння
та
фібриляція
передсердь; фібриляція
шлуночків; у
випадку, коли
інші лікарські
засоби не
можуть бути
використані.

Аміодарон
для
внутрішньовенного
введення
можна
застосовувати
у випадку,
коли потрібна
швидка
відповідь на
лікування
або коли
неможливий
пероральний
прийом препарату.

Протипоказання.
Відома
підвищена
чутливість
до компонентів
препарату,
йоду;
синусова
брадикардія, синоатріальна
блокада
серця при
відсутності
ендокардіального
кардіостимулятора
(штучного
водія ритму),
синдром
слабкості синусового
вузла при
відсутності
ендокардіального
кардіостимулятора
(ризик
зупинки синусового
вузла),
порушення
AV-провідності
високого
ступеня при
відсутності
ендокардіального
кардіостимулятора,
порушення функції
щитоподібної
залози, судинна
недостатність
(судинний
колапс), тяжка
артеріальна
гіпотензія,
біфасцикулярні
і
трифасцикулярні
порушення
провідності
(окрім
випадків, коли
встановлено
ендокардіальний
кардіостимулятор,
який
функціонує
постійно),
тяжка дихальна
недостатність,
кардіоміопатія,
серцева
недостатність,
гіпертиреоз
(оскільки
можливе загострення
захворювання
на тлі
прийому аміодарону).

Внутрішньовенне
введення
препарату
протипоказане
у випадку
артеріальної
гіпотензії.

Одночасне застосування
з
препаратами,
що можуть спричиняти
пароксизмальну
тахікардію
типу torsades de pointes (за винятком
протипаразитарних
препаратів,
нейролептиків
і метадону):

·
антиаритмічні
препарати Iа
класу
(хінідин, гідрохінідин,
дизопірамід);

·
антиаритмічні
препарати III
класу
(соталол, дофетилід,
ібутилід);

·
інші
препарати,
такі як
сполуки
миш’яку, наприклад,
бепридил,
цизаприд,
циталопрам,
есциталопрам,
дифеманіл,
доласетрон
(внутрішньовенно),
домперидон,
дронедарон,
еритроміцин
(внутрішньовенно),
левофлоксацин,
меквітазин,
мізоластин,
моксифлоксацин,
прукалоприд,
спіраміцин
(внутрішньовенно),
вінкамін
(внутрішньовенно),
тореміфен,
деякі
нейролептики
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»);
телапревір, кобіцистат.

Ці
протипоказання
не
стосуються
випадків
застосування
аміодарону
для
серцево-легеневої
реанімації
при зупинці
серця, що
виникала
внаслідок
фібриляції
шлуночків і,
яка є
резистентною
до
зовнішньої
електроімпульсної
терапії.

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Антиаритмічні
препарати.
Багато
антиаритмічних
препаратів
пригнічують
серцевий
автоматизм,
провідність
та
скоротливість
міокарда.
Одночасне
застосування
антиаритмічних
засобів, які
належать до
різних класів,
може
забезпечити
досягнення
сприятливого
терапевтичного
ефекту, але
найчастіше
лікування
такою
комбінацією
потребує ретельного
клінічного
моніторингу
та контролю
ЕКГ. Одночасне
застосування
антиаритмічних
засобів, які
можуть
спричинити
шлуночкову
тахікардію
типу torsades de
pointes (аміодарон,
дизопірамід,
хінідинові
сполуки,
соталол та
інші),
протипоказане.

Одночасне
застосування
антиаритмічних
засобів
одного і того
ж класу не
рекомендоване,
окрім
виняткових
випадків,
оскільки
таке
лікування
збільшує
ризик
побічних
ефектів з
боку серця.

Одночасне
застосування
аміодарону з
лікарськими
засобами, які
мають
негативну інотропну
дію, сприяють
брадикардії
та/або
сповільнюють
атріовентрикулярну
провідність,
потребує
ретельного
клінічного
моніторингу
та контролю
ЕКГ.

Лікарські
засоби, які
можуть
спричиняти пароксизмальну
шлуночкову
тахікардію
типу torsades de pointes. Цей
серйозний
тип аритмії може
бути
спричинений
певними
лікарськими
засобами
незалежно
від того, чи
мають вони
антиаритмічну
дію.
Сприятливим
фактором є
гіпокаліємія
(див.
підрозділ
«Засоби, що
можуть
спричиняти
гіпокаліємію»)
так само як
брадикардія
(див.
підрозділ
«Препарати,
що сповільнюють
серцевий
ритм») або
вроджене чи
набуте
існуюче
подовження
інтервалу QT.

До
лікарських
засобів, які
можуть
спричинити
пароксизмальну
тахікардію
типу torsades de
pointes, належать,
зокрема,
антиаритмічні
засоби класу
Іа, класу ІІІ
та деякі
нейролептики.
Для
доласетрону,
еритроміцину,
спіраміцину
та вінкаміну
ця взаємодія
реалізується
лише при
застосуванні
їх внутрішньовенних
лікарських
форм.

Одночасне
застосування
двох
лікарських засобів,
кожен з яких
сприяє
виникненню
шлуночкової
тахікардії
типу torsades de pointes,
зазвичай
протипоказане.

Проте це
не
стосується
деяких з
таких препаратів,
які
розцінюються
як абсолютно
необхідні,
тому замість
того, щоб
бути протипоказаними,
вони просто
не
рекомендуються
до
застосування
у комбінації
з іншими засобами,
що сприяють
виникненню
шлуночкової
тахікардії
типу torsades de
pointes. До них
належать
метадон,
протипаразитарні
препарати
(галофантрин,
люмефантрин,
пентамідин),
нейролептики.

Препарати,
що
сповільнюють
серцевий
ритм.
Більшість
лікарських
засобів можуть
спричиняти
брадикардію.
Це стосується,
зокрема,
антиаритмічних
засобів
класу Іа, β-блокаторів,
деяких
антиаритмічних
засобів
класу ІІІ,
деяких
блокаторів
кальцієвих
каналів,
препаратів
наперстянки,
пілокарпіну
та
антихолінестеразних
засобів.

Вплив
аміодарону
на інші
лікарські
засоби.
Аміодарон
та/або його
метаболіт,
дезетиламіодарон,
пригнічує CYP1A1, CYP1A2,
CYP3A4, CYP2C9, CYP2D6 та
P-глікопротеїн
і може
збільшити
вплив їх
субстратів.

У зв’язку
з тривалим
періодом
напіввиведення
аміодарону
взаємодії можуть
спостерігатися
протягом
кількох місяців
після
припинення
прийому
аміодарону.

Вплив
інших
лікарських
засобів на
аміодарон.
Інгібітори CYP3A4
і CYP2C8 можуть
пригнічувати
метаболізм
аміодарону і
збільшувати
його вплив.
Під час
лікування
аміодароном
рекомендується
уникати
застосування
інгібіторів
CYP3A4 (наприклад
грейпфрутового
соку та
деяких
лікарських
засобів).

Протипоказані
комбінації.
Лікарські
засоби, які
можуть
спричиняти пароксизмальну
шлуночкову
тахікардію
типу torsades de
pointes (за
винятком протипаразитарних
препаратів,
нейролептиків
та метадону):

·
антиаритмічні
засоби класу
Іа (хінідин,
гідрохінідин,
дизопірамід);

·
антиаритмічні
засоби класу
ІІІ (дофетилід,
ібутилід,
соталол);

·
інші
лікарські
засоби, такі
як сполуки
миш’яку,
бепридил,
цизаприд,
циталопрам,
есциталопрам,
дифеманіл, доласетрон
(внутрішньовенно),
домперидон,
дронедарон,
еритроміцин
(внутрішньовенно),
левофлоксацин,
меквітазин,
мізоластин,
моксифлоксацин,
прукалоприд,
спіраміцин
(внутрішньовенно),
тореміфен,
вінкамін
(внутрішньовенно).

Високий
ризик
розвитку
шлуночкових
аритмій,
зокрема
пароксизмальної
шлуночкової
тахікардії
типу torsades de
pointes.

Телапревір.
Порушення
автоматизму
та
провідності
міокарда з
ризиком
надмірної
брадикардії.

Кобіцистат.
Ризик
посилення
небажаних реакцій,
спричинених
аміодароном,
через сповільнення
метаболізму
аміодарону.

Комбінації,
які не
рекомендується
застосовувати.

Софосбувір.
Лише у
пацієнтів,
які
отримують
подвійну терапію
даклатасвіром/софосбувіром
або ледипасвіром/софосбувіром:
брадикардія,
яка може бути
симптомною
або навіть
летальною.
Якщо
застосування
такої
комбінації не
можна
уникнути,
необхідний
ретельний моніторинг
клінічного
стану
пацієнта та показників
ЕКГ, особливо
протягом
кількох перших
тижнів
подвійної
терапії.

Субстрати
CYP3A4.
Аміодарон є
інгібітором
ферменту CYP3A4 і
збільшує
концентрації
субстратів CYP3A4
у плазмі крові,
що може
посилювати
прояви
токсичності
цих
субстратів.

Циклоспорин.
Підвищення
концентрації
циклоспорину
в крові через
зниження
його
метаболізму
в печінці з ризиком
розвитку
нефротоксичності.
Визначення
концентрації
циклоспорину
в крові, контроль
функції
нирок та
коригування
дози під час
лікування
аміодароном.

Ін’єкційна
форма
дилтіазему. Ризик
розвитку
брадикардії
та атріовентрикулярної
блокади. Якщо
не можна уникнути
застосування
цієї
комбінації, слід
обов’язково
забезпечити
ретельний клінічний
нагляд та
постійне
моніторування
показників
ЕКГ.

Фінголімод.
Потенціювання
ефектів
сповільнення
серцевого
ритму з
можливим
летальним
клінічним
наслідком. Це
особливо актуально
для β-блокаторів,
які
пригнічують
адренергічні
компенсаторні
механізми.
Необхідний
ретельний
клінічний
нагляд та
безперервне моніторування
ЕКГ протягом
24 годин після
введення
першої дози.

Ін’єкційна
форма
верапамілу. Ризик
розвитку
брадикардії
та атріовентрикулярної
блокади. Якщо
не можна
уникнути
застосування
цієї
комбінації,
слід
обов’язково
забезпечити
ретельний
клінічний
нагляд та
постійне
моніторування
показників
ЕКГ.

Антипаразитарні
засоби, які
можуть спричиняти
пароксизмальну
шлуночкову
тахікардію
типу torsades de pointes
(галофантрин,
люмефантрин, пентамідин).
Підвищений
ризик
шлуночкової
аритмії, зокрема
типу torsades de
pointes. У разі
можливості
слід
відмінити
один із цих
двох
препаратів.
Якщо
неможливо
уникнути
цієї
комбінації,
необхідно
зробити
попередню
оцінку
тривалості
інтервалу QT
перед
призначенням
та
контролювати
показники
ЕКГ під час
лікування.

Нейролептики,
які можуть
спричиняти
пароксизмальну
шлуночкову
тахікардію
типу torsades de pointes: амісульприд,
хлорпромазин,
ціамемазин, дроперидол,
флупентиксол,
флуфеназин,
галоперидол,
левопромазин,
пімозид,
піпамперон,
піпотіазин,
сертиндол,
сульпірид,
сультоприд,
тіаприд,
зуклопентиксол.
Підвищений
ризик
шлуночкових
аритмій,
зокрема типу torsades de pointes.

Метадон.
Підвищений
ризик шлуночкових
аритмій,
зокрема типу torsades de pointes.

Фторхінолони,
окрім
левофлоксацину
та моксифлоксацину
(протипоказані
комбінації). Підвищений
ризик
шлуночкових
аритмій, зокрема
типу torsades de
pointes.

Стимулюючі
проносні
засоби.
Підвищений
ризик шлуночкових
аритмій,
особливо torsades de pointes
(гіпокаліємія
є
сприятливим
фактором).
Перед
призначенням
лікарського
засобу необхідно
відкоригувати
гіпокаліємію,
а під час
лікування
забезпечити
моніторування
показників
ЕКГ і
клінічного
стану пацієнта,
разом з
контролем
рівня
електролітів.

Фідаксоміцин.
Збільшення
концентрацій
фідаксоміцину
у плазмі
крові.

Комбінації,
які
вимагають
запобіжних
заходів під
час
застосування.

Субстрати
Р-глікопротеїну.
Аміодарон
є
інгібітором
Р-глікопротеїну.
Очікується,
що при
одночасному
застосуванні
з субстратами
Р-глікопротеїну
буде
збільшуватися
їх концентрація
у крові.

Препарати
наперстянки. Пригнічення
автоматизму
(виражена
брадикардія)
та порушення
атріовентрикулярної
провідності.
Якщо
застосовувати
дигоксин,
підвищується
його рівень у
крові через
зниження
його кліренсу.
Необхідний
контроль ЕКГ
та клінічне
спостереження,
контроль
рівня дигоксину
в крові та у
разі
необхідності
− коригування
доз
дигоксину.

Дабігатран.
Підвищення
концентрації
дабігатрану
у плазмі
крові з підвищенням
ризику
кровотечі. У
випадку застосування
дабігатрану
у
післяопераційному
періоді
необхідний
клінічний
моніторинг
та у разі
необхідності
–
коригування дози
дабігатрану,
але не вище 150
мг/добу.

Субстрати
CYP2C9.
Аміодарон
збільшує
концентрації
речовин, які
є
субстратами
CYP2C9, таких як
антагоністи
вітаміну К
або фенітоїн.

Антагоністи
вітаміну K. Збільшення
ефекту
антагоніста
вітаміну К і
підвищений
ризик
кровотечі.
Необхідно частіше
контролювати
міжнародне
нормалізоване
відношення
(МНВ). Необхідно
коригувати
дозу
антагоніста
вітаміну К
під час
лікування
аміодароном
і протягом 8
днів після
його відміни.

Фенітоїн
(шляхом
екстраполяції
– також із фосфенітоїном).
Підвищення
концентрації
фенітоїну у
плазмі крові
з ознаками
передозування,
особливо
неврологічними
(зменшення
метаболізму
фенітоїну в
печінці).
Необхідні
клінічне
спостереження,
контроль
концентрації
фенітоїну у
плазмі крові
та, можливо,
корекція
дози.

Флекаїнід
(субстрат CYP2D6).
Аміодарон
підвищує
плазмову
концентрацію
флекаїніду
внаслідок інгібування
цитохрому CYP2D6.
Тому дозу
флекаїніду
необхідно
коригувати.

Субстрати
CYP3A4.
Аміодарон є
інгібітором
ферменту CYP3A4 і
збільшує
концентрації
субстратів
цього цитохрому
у плазмі
крові, що
може
посилювати
прояви
токсичності
цих
субстратів.

Статини
(симвастатин,
аторвастатин
та ловастатин).
При
одночасному
застосуванні
аміодарону
зростає
ризик
проявів
м’язової
токсичності
(наприклад
рабдоміолізу),
оскільки статини
можуть
метаболізуватися
CYP3A4. У разі необхідності
застосування
статинів
разом з аміодароном
рекомендується
призначати статини,
які не метаболізуються
CYP 3A4.

Інші
препарати,
які
метаболізуються
під дією CYP3A4
(лідокаїн, сиролімус,
такролімус,
силденафіл,
мідозалам,
дигідроерготамін,
ерготамін,
колхіцин,
тріазолам).
Аміодарон є
інгібітором
ферменту CYP3A4 і
збільшує
концентрації
цих молекул у
плазмі крові,
що може
посилювати
прояви
токсичності
цих речовин.

Лідокаїн.
Ризик
підвищення
концентрації
лідокаїну у
плазмі крові,
що може
спричиняти
неврологічні
та
кардіологічні
побічні
реакції,
через
пригнічення
аміодароном
метаболізму
лідокаїну в
печінці.
Необхідні
клінічне
спостереження
та контроль
ЕКГ, у разі потреби
– контроль
концентрації
лідокаїну у
плазмі крові
та
коригування
дози лідокаїну
під час
лікування
аміодароном
та після його
відміни.

Такролімус.
Підвищення
концентрації
такролімусу
в крові через
пригнічення
його
метаболізму аміодароном.
Необхідне
визначення
концентрації
такролімусу
в крові,
контроль функції
нирок та
коригування
дози
такролімусу
протягом
одночасного
застосування
з аміодароном
та після його
відміни.

β-блокатори,
крім
есмололу та
соталолу. Порушення
автоматизму
та
провідності
(пригнічення
компенсаторних
симпатичних
механізмів).
Необхідний
контроль ЕКГ
та клінічне
спостереження.

β-блокатори,
які
застосовують
при серцевій
недостатності
(бісопролол,
карведилол, метопролол,
небіволол). Порушення
автоматизму
та
провідності
міокарда з
ризиком
розвитку
вираженої
брадикардії.
Підвищений
ризик
розвитку
шлуночкової
аритмії,
зокрема типу torsades de pointes.
Необхідний
регулярний контроль
ЕКГ та
клінічне
спостереження.

Есмолол.
Порушення
скоротливості,
автоматизму
та провідності
(пригнічення
компенсаторних
симпатичних
механізмів).
Необхідно
здійснювати
моніторинг
показників
ЕКГ та клінічний
моніторинг.

Дилтіазем
для
перорального
застосування.
Ризик
брадикардії
або
атріовентрикулярної
блокади,
зокрема у
пацієнтів
літнього віку.
Необхідний
контроль ЕКГ
та клінічне спостереження.

Верапаміл
для
перорального
застосування.
Ризик
брадикардії
або
атріовентрикулярної
блокади,
особливо у
пацієнтів
літнього
віку.
Необхідний
контроль ЕКГ
та клінічне
спостереження.

Деякі
макроліди
(азитроміцин,
кларитроміцин,
рокситроміцин).
Підвищений
ризик
розвитку
шлуночкової
аритмії,
зокрема
шлуночкової
тахікардії типу
torsades de pointes.
Контроль ЕКГ
та клінічне
спостереження
під час
одночасного застосування
цих
препаратів.

Засоби,
що можуть
спричиняти
гіпокаліємію:
діуретики
(що
спричиняють
гіпокаліємію
самі по собі
або в
комбінації з
іншими препаратами),
амфотерицин
В (для
внутрішньовенного
введення),
глюкокортикоїди
(для
системного
застосування),
тетракозактид.
Підвищений
ризик шлуночкової
аритмії,
зокрема типу torsades de pointes
(гіпокаліємія
є
сприятливим
фактором).
Перед
призначенням
лікарського
засобу необхідно
відкоригувати
гіпокаліємію,
а під час лікування
−
забезпечити
моніторування
показників
ЕКГ, вмісту
електролітів
та клінічне
спостереження.

Засоби,
що
спричиняють
брадикардію. Підвищений
ризик
розвитку
шлуночкової
аритмії,
зокрема
шлуночкової
тахікардії типу
torsades de pointes.
Слід
проводити клінічне
спостереження
та контроль
ЕКГ.

Орлістат.
Ризик
зниження
концентрації
аміодарону та
його
активних
метаболітів
у плазмі крові.
Необхідні
клінічне
спостереження
та у разі
потреби –
контроль ЕКГ.

Тамсулозин.
Ризик
посилення
небажаних
реакцій,
спричинених
тамсулозином,
через
пригнічення
його метаболізму
у печінці.
Під час
лікування
цим інгібітором
ферменту та
після його
відміни, у
разі потреби,
необхідний
клінічний моніторинг
і
коригування
дози
тамсулозину.

Вориконазол.
Збільшення
ризику
розвитку
шлуночкових
аритмій,
особливо torsades de pointes,
оскільки
може
знижуватися
метаболізм
аміодарону.
Необхідний
клінічний
моніторинг
та
моніторинг
показників
ЕКГ і, у разі
потреби,
коригування
дози
аміодарону.

Комбінації,
які
потребують
особливої
уваги.

Пілокарпін.
Ризик
надмірної
брадикардії
(адитивні ефекти
препаратів,
що
спричиняють
брадикардію).

Особливості
застосування.

Застереження
стосовно
способу
застосування.

Інфузія
через
центральні
вени: тяжкі
порушення
ритму, коли
пероральне
застосування
препарату
неможливе, за
винятком
серцево-легеневої
реанімації
при
фібриляції
шлуночків, що
резистентна
до
зовнішньої
електроімпульсної
терапії, у
пацієнтів із
зупинкою
серця.

Розчин
аміодарону
слід вводити
через центральні
вени,
оскільки
введення
через периферичні
вени може
спричинити
місцеві
реакції, такі
як флебіт
поверхневих
вен. Розчин
аміодарону
необхідно
вводити
тільки у
вигляді інфузії,
оскільки
навіть дуже
повільна
внутрішньовенна
ін’єкція
препарату
може посилити
прояви
артеріальної
гіпотензії,
серцеву
недостатність
або тяжку
дихальну
недостатність.

Серцево-легенева
реанімація
при зупинці серця,
що виникала
внаслідок
фібриляції шлуночків
та є
резистентною
до
зовнішньої електроімпульсної
терапії.

Введення
через
периферичні
вени зазвичай
не
рекомендується
через ризик
виникнення
гемодинамічних
порушень (тяжка
артеріальна
гіпотензія,
судинна недостатність).
Інфузію
через
центральні
вени слід
застосовувати
завжди, коли
це можливо.

Рекомендується
застосовувати
центральний
венозний
катетер за
умови його
наявності та
готовності. В
іншому разі
препарат
можна вводити
через
периферичні
вени –
найбільшу периферичну
вену з
максимальним
кровотоком.

Не
змішувати з
іншими
препаратами
в одному
шприці.

Слід
якомога
швидше
забезпечити
нагляд за
хворим у
відділенні
інтенсивної
терапії з
постійним
моніторингом
артеріального
тиску і
показників
ЕКГ.

Якщо
терапію
аміодароном
необхідно
продовжувати,
його слід
вводити у
вигляді інфузії
через
центральні
вени з
постійним
спостереженням
за
артеріальним
тиском та ЕКГ.

Одночасне
застосування
аміодарону з
наступними
лікарськими
засобами не
рекомендується:
циклоспорин,
дилтіазем
(ін’єкційний)
або
верапаміл
(ін’єкційний),
певні
протипаразитарні
засоби
(галофантрин,
люмефантрін
і
пентамідин),
деякі нейролептики
(амісульприд,
хлорпромазин,
ціамемазин,
дроперидол,
флупентиксол,
флуфеназин,
галоперидол,
левомепромазин,
пімозид,
піпамперон,
піпотіазин,
сертиндол,
сульпірид,
сультоприд,
тіаприд,
зуклопентиксол),
фторхінолони
(окрім
левофлоксацину
та моксифлоксацину),
стимулюючі
проносні,
метадон або фінголімод.

Спостерігалися
випадки
нової або
загострення
існуючої
аритмії.

Проаритмогенний
ефект
аміодарону
може розвиватися,
особливо при
існуванні
факторів, які
сприяють
пролонгації
QT інтервалу, таких
як
застосування
деяких
комбінацій лікарських
засобів та гіпокаліємії.
Ризик
виникнення
індукованої
лікуванням
шлуночкової
аритмії torsades de pointes при
застосуванні
аміодарону є
нижчим порівнянно
з таким
ризиком при
застосуванні
інших
антиаритмічних
препаратів у
пацієнтів з
аналогічним
ступенем
подовження інтервалу
QT.

Тяжкі
шкірні
реакції.
Можуть
виникати
небезпечні
для життя або
навіть
летальні
шкірні
реакції, такі
як синдром
Стівенса-Джонсона
або
токсичний епідермальний
некроліз.
Якщо у
пацієнтів спостерігаються
ознаки або
симптоми, які
вказують на
розвиток цих
станів
(наприклад,
прогресуюче
шкірне висипання
з пухирями
або
ураженням
слизових
оболонок),
необхідно
негайно
відмінити лікування
аміодароном.

Тяжка
брадикардія. Повідомляли
про випадки
розвитку
важкої, потенційно
небезпечної
для життя
брадикардії
та тяжких
порушень
провідності
у пацієнтів, які
приймали
аміодарон у
комбінації з
софосбувіром
окремо або
разом з іншим
противірусним
препаратом
прямої дії
(ПВПД) для лікування
гепатиту С,
таким як
даклатасвір,
симепревір
або
ледипасвір.
Тому
одночасне застосування
цих
препаратів з
аміодароном
не рекомендоване.

Якщо
одночасного
застосування
цих препаратів
з
аміодароном
не можна
уникнути, необхідно
здійснювати
ретельний
моніторинг
пацієнтів на
початку
лікування
софосбувіром
окремо або
разом з іншим
ПВПД. У пацієнтів,
для яких
відомий
високий
ризик розвитку
брадіаритмії,
необхідно
здійснювати
належний
безперервний
моніторинг
протягом
щонайменше 48
годин після
початку лікування
софосбувіром.

З огляду
на тривалий
час
напіввиведення
аміодарону
належний
моніторинг також
має
здійснюватися
у пацієнтів,
які припинили
прийом
препарату в
останні декілька
місяців до
початку
лікування
софосбувіром
окремо або
разом з іншим
ПВПД.

Пацієнтів,
які
отримують ці
препарати
для лікування
гепатиту С у
комбінації з
аміодароном,
разом з
іншими
лікарськими
засобами, які
сповільнюють
серцевий
ритм, або без
них, необхідно
застерегти
щодо
симптомів,
зумовлених брадикардією
та тяжкими
порушеннями
провідності,
та
проінструктувати
їх про необхідність
звернення за
медичною
допомогою у
невідкладному
порядку у
разі
виникнення
таких симптомів.

Легеневі
ефекти.
Спостерігалося
кілька
випадків
інтерстиціального
пневмоніту
при
застосуванні
ін’єкційного
аміодарону.
Поява
задишки або
сухого кашлю,
як окремо,
так і на тлі
погіршення
загального
стану, вказує
на
можливість
легеневої
токсичності,
наприклад
інтерстиціального
пневмоніту,
та потребує
контролю за
станом
пацієнта за
допомогою
рентгенологічних
методів обстеження.
Крім того, у
деяких
пацієнтів, які
лікувалися
аміодароном,
спостерігалися
випадки гострого
респіраторного
дистрес-синдрому
безпосередньо
після
хірургічного
втручання,
тому під час
штучної
вентиляції
легенів
рекомендовано
ретельно
спостерігати
за станом
таких
пацієнтів.

Печінкові
ефекти.
Протягом 24
годин після
початку
застосування
розчину
аміодарону
може
розвиватися
тяжка, а іноді
й летальна
гепатоцелюлярна
недостатність.
На початку
лікування і
надалі
протягом
усього курсу
лікування
аміодароном
рекомендовано
регулярне
моніторування
функції
печінки.

Застереження.
Електролітні
порушення,
особливо
гіпокаліємія:
важливо
враховувати ситуації,
що можуть
асоціюватися
з гіпокаліємією
і можуть
спровокувати
проаритмогенні
ефекти.
Гіпокаліємію
слід усунути
до
застосування
аміодарону.
За винятком
екстрених
ситуацій,
ін’єкційний
аміодарон необхідно
застосовувати
тільки у
спеціалізованих
відділеннях
інтенсивної
терапії за
умови постійного
моніторингу
(ЕКГ,
артеріальний
тиск).

Анестезія.
Перед
хірургічним
втручанням
необхідно поінформувати
анестезіолога
про те, що
пацієнт
отримує аміодарон.

Тривале
лікування
аміодароном
може
підвищити
ризик розвитку
гемодинамічних
побічних
ефектів, пов’язаних
із загальною
або місцевою
анестезією,
таких як:
брадикардія,
артеріальна
гіпотензія,
зниження
хвилинного
об’єму серцевого
викиду та
порушення
провідності.

Комбінації. З
β-блокаторами,
крім
соталолу
(протипоказана
комбінація)
та есмололу
(комбінація
потребує
застережень
при
застосуванні),
верапамілом
та
дилтіаземом
слід
розглядати лише
для
запобігання
шлуночковим
аритміям, що
загрожують
життю, і для
серцево-легеневої
реанімації
при зупинці
серця
внаслідок
фібриляції
шлуночків,
яка є
резистентною
до зовнішньої
електроімпульсної
терапії.

Допоміжні
речовини.
Лікарський
засіб
містить 60 мг
бензилового
спирту в
ампулі по 3 мл.
Бензиловий
спирт може
викликати
токсичні та
алергічні
реакції у
немовлят і
дітей до 3-х
років.

Введення
лікарських
засобів, що
містять бензиловий
спирт
новонародженим
або недоношеним
новонародженим
приводило до
летальних
випадків «gasping
syndrome» (симптоми
включають раптову
появу
задишки,
гіпотензію, брадикардію
і
серцево-судинний
колапс).

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю. Враховуючи
вплив
аміодарону
на щитоподібну
залозу плода,
цей препарат
протипоказаний
для
застосування
у період
вагітності,
за винятком
випадків,
коли користь
його
призначення
переважає
ризик,
пов’язаний з
ним.

Аміодарон
і його
метаболіти
разом з йодом
екскретуються
у грудне
молоко у
концентраціях
вищих, ніж
їхні
концентрації
у плазмі
крові матері.
Через ризик
розвитку
гіпотиреозу
у
новонародженого
годування
груддю
протипоказане
у період
лікування
аміодароном.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами. Не
застосовне.

Спосіб
застосування
та дози. З причин,
пов’язаних
із
лікарською
формою препарату,
необхідно застосовувати
препарат у
концентрації
не менше 2
ампул (300 мг) на 500
мл 5 % розчину
глюкози.
Препарат
можна
вводити
тільки на
ізотонічному
(5 %) розчині
глюкози.

Не
розводити
препарат 0,9 %
розчином
натрію хлориду,
оскільки
можливе
утворення
преципітату!

Не
змішувати з
іншими
препаратами
в одній інфузійній
системі.

Аміодарон
для
внутрішньовенного
введення
слід
застосовувати
лише тоді,
коли є необхідне
обладнання
для
моніторування
серцевої
функції,
дефібриляції
та кардіостимуляції.

Аміодарон
для
внутрішньовенного
введення
можна
застосовувати
перед проведенням
кардіоверсії
постійним
струмом.

Аміодарон
слід вводити
через
центральний
венозний
доступ, за
винятком
випадків проведення
серцево-легеневої
реанімації при
фібриляції
шлуночків,
резистентної
до електродефібриляції,
у пацієнтів
із зупинкою
серця − за цих
обставин
можна
використовувати
периферичний
доступ, якщо
немає
можливості
забезпечити
центральний
венозний
доступ.

Серйозні
порушення
ритму, за
яких пероральний
прийом
препарату
неприйнятний, за
винятком
випадків
проведення
серцево-легеневої
реанімації
при
фібриляції
шлуночків,
резистентної
до
електродефібриляції,
у пацієнтів із
зупинкою
серця:

Інфузійне
введення
через
центральний
венозний
доступ.

Навантажувальна
доза:
стандартна
рекомендована
доза
препарату становить
5 мг/кг маси
тіла, яка
вводиться шляхом
внутрішньовенної
інфузії
протягом інтервалу
часу від 20
хвилин до 2
годин бажано
за допомогою
інфузомату, і
має бути
введена
повторно 2
або 3 рази за
24-годинний
період. Ефект
цього
лікарського
засобу є короткочасним,
що робить
необхідним
продовжувати
його
введення
шляхом
інфузії.

Підтримуюча
доза: 10–20 мг/кг на
добу (в
середньому
600–800 мг на добу,
до 1,2 г на добу) у
250 мл розчину
глюкози
протягом кількох
днів.

Перехід
на
пероральну
терапію (3
таблетки на
добу)
необхідно
розпочати з
першого дня інфузійної
терапії. Дозу
можна
збільшити до
4 або навіть 5
таблеток на
добу.

Серцево-легенева
реанімація у
випадку фібриляції
шлуночків,
резистентної
до електродефібриляції,
у пацієнтів
із зупинкою серця. При
застосуванні
лікарського
засобу у
такій ситуації
рекомендовано
використовувати
центральний
венозний
катетер (за
умови його наявності
та
готовності);
в іншому разі
препарат
можна
вводити
через
периферичні
вени,
використовуючи
по
можливості
найбільшу
периферичну
вену з
максимальним
кровотоком.

Початкова
доза
становить 300
мг (або 5 мг/кг
маси тіла), що
вводиться
розведеною у
20 мл    5 %
розчину
глюкози
шляхом
швидкої
ін’єкції.
Якщо
фібриляція
шлуночків
зберігається,
можна
застосувати
внутрішньовенне
введення додаткових
150 мг (або 2,5 мг/кг
маси тіла)
препарату.

Не
додавати у
шприц жодних
інших
засобів.

Діти.
Безпеку та
ефективність
аміодарону
для дітей не
оцінювали,
тому
застосування
препарату
дітям не
рекомендується.
Препарат містить
бензиловий
спирт. Існують
повідомлення
про випадки
летального
«синдрому
задишки»
(«гаспінг-синдрому»)
у новонароджених
після
внутрішньовенного
введення
розчинів, що
містять
бензиловий спирт.
Симптоми
цього
ускладнення
включають
раптову
появу
задишки,
артеріальної
гіпотензії,
брадикардії
і розвиток
серцево-судинного
колапсу.

Передозування.
Інформації
щодо
передозування
аміодарону
при
внутрішньовенному
введенні
не існує.
Інформації
щодо
передозування
аміодарону
при
пероральному
застосуванні
мало. Повідомляли
про кілька
випадків синусової
брадикардії,
шлуночкової
аритмії,
зокрема пароксизмальної
тахікардії
torsade de pointes та
ураження
печінки.

Лікування
має бути
симптоматичним.
З огляду на
фармакокінетичні
властивості
препарату
рекомендується
тривале
спостереження
за пацієнтом
та контроль
функції
серця. Аміодарон
і його метаболіти
не піддаються
діалізу.

Побічні
реакції. Зазначена
частота
побічних
реакцій відповідає
наступній
класифікації
Med DRA: часто
(≥ 1 %, < 10 %), частота
невідома
(неможна оцінити
за
доступними
даними).

З боку
серця: брадикардія;
в окремих
випадках
повідомляли
про виражену
брадикардію
та, у більш виняткових
випадках, про
зупинку
синусового
вузла,
особливо у
пацієнтів
літнього віку;
пароксизмальна
шлуночкова
тахікардія типу
torsades de pointes.

З боку
судин: зазвичай
помірне та
нетривале
зниження артеріального
тиску.
Повідомляли
про випадки
тяжкої
артеріальної
гіпотензії
або колапсу,
зокрема, у
разі
передозування
або після
дуже
швидкого
введення;
припливи.

З боку
шлунково-кишкового
тракту: нудота,
панкреатит/гострий
панкреатит.

З боку
печінки та
жовчовивідних
шляхів: повідомляли
про ураження
печінки, що
діагностувалися
за
підвищеними
рівнями трансаміназ
у сироватці
крові:
зазвичай
помірне та
ізольоване
підвищення
рівнів трансаміназ
(у 1,5–3 рази вище
норми) на початку
лікування,
яке зникало
після зменшення
дози
препарату
або навіть
спонтанно; гостре
ураження
печінки зі
значним
підвищенням
рівня
трансаміназ
у сироватці
крові та/або
з жовтяницею,
включаючи
печінкову
недостатність,
іноді
летальну, що
вимагає
відміни
препарату; хронічне
ураження
печінки під
час тривалого
лікування
(при
пероральному
застосуванні).
Гістологічна
картина
відповідає
псевдоалкогольному
гепатиту.
Оскільки клінічні
та
лабораторні
ознаки
нечітко виражені
(варіабельна
гепатомегалія,
підвищення рівнів
трансаміназ
у сироватці
крові у 1,5–5 разів
понад норму),
показаний
регулярний моніторинг
показників
функції
печінки. У разі
підвищення
рівнів
трансаміназ
у крові,
навіть
помірного, що
виникає
після лікування
препаратом
протягом
більше 6
місяців, слід
підозрювати
хронічне
ураження
печінки.
Клінічні
порушення та
відхилення
лабораторних
показників
від норми
зазвичай усуваються
після
відміни
препарату,
хоча у кількох
зареєстрованих
випадках ці
зміни були
необоротними.

З боку
імунної
системи: анафілактичний
шок;
повідомляли
про випадки
ангіоневротичного
набряку
та/або
кропив’янки.

З боку
ендокринної
системи: у
разі
відсутності
яких-небудь
клінічних ознак
дисфункції
щитоподібної
залози, певна
«невідповідність»
рівнів
гормонів щитоподібної
залози
(підвищений
рівень Т4,
нормальний
або дещо
зменшений рівень
Т3) не вимагає
відміни
препарату;
гіпотиреоз
проявляється
класичними
симптомами
збільшення
маси тіла,
підвищеної
чутливості
до холоду,
апатії,
сонливості.
Чітко виражене
підвищення
рівня ТТГ
підтверджує
цей діагноз.
Нормальна
функція
щитоподібної
залози
зазвичай
відновлюється
поступово
протягом 1–3
місяців
після
припинення
лікування;
відміна
препарату не
обов’язкова: якщо
застосування
аміодарону
має обґрунтовані
показання,
лікування
можна продовжувати
у комбінації
із замісною
терапією
гормонами щитоподібної
залози з
використанням
L-тироксину,
підбираючи
дозу залежно
від рівня ТТГ;
гіпертиреоз
діагностувати
значно важче,
оскільки
його
симптоматика
є менш вираженою
(невелике
безпричинне
зменшення
маси тіла,
зниження
ефективності
антиангінальної
та/або
антиаритмічної
терапії). У
пацієнтів літнього
віку можуть
виникати
психічні симптоми
або прояви у
вигляді
тиреотоксикозу.
Діагноз
підтверджується
вираженим
зниженням
рівня
високочутливого
ТТГ. У цьому разі
слід обов’язково
відмінити
аміодарон,
через 3-4 тижні
після чого
зазвичай
починається
клінічне
одужання.
Потенційно
летальні
серйозні
випадки
потребують
невідкладного
початку
належного
лікування.
Якщо
причиною для
занепокоєння
є
тиреотоксикоз
(як сам по собі,
так і через
його вплив на
вразливу
рівновагу міокарда),
то з огляду
на мінливу
ефективність
синтетичних
антитиреоїдних
препаратів
можна
однозначно
рекомендувати
лікування
кортикостероїдами
(1 мг/кг)
упродовж досить
тривалого
періоду (3
місяці).
Повідомляли
про випадки
гіпертиреозу,
що виникали
упродовж
кількох
місяців
після
відміни
аміодарону.
Синдром
неадекватної
секреції
антидіуретичного
гормону
(СНАДГ).

З боку
нервової
системи: доброякісна
внутрішньочерепна
гіпертензія
(псевдопухлина
головного
мозку).

З боку
респіраторної
системи,
грудної
клітки та
середостіння:
гострий
респіраторний
дистрес-синдром,
що, як
правило,
пов’язаний з
інтерстиціальним
пневмонітом,
в окремих
випадках з
летальним
наслідком,
іноді у
ранньому
післяопераційному
періоді
(підозрювалася
можлива
взаємодія з
високими
дозами
кисню). У разі
виникнення
цієї
побічної
реакції слід
розглянути
можливість
відміни
аміодарону
та з’ясувати
доцільність
призначення
кортикостероїдів.
Бронхоспазм
і/або апное у
разі тяжкої
дихальної
недостатності,
особливо у
хворих на
бронхіальну
астму.

З боку
шкіри та
підшкірної
клітковини: надмірне
потовиділення,
алопеція,
екзема, тяжкі,
іноді
летальні
шкірні
реакції, такі
як токсичний
епідермальний
некроліз (синдром
Лайєлла) та
синдром
Стівенса-Джонсона,
бульозний
дерматит, DRESS
синдром
(медикаментозне
висипання з
еозинофілією
та
системними
симптомами).

З боку
опорно-рухового
апарату та
сполучної
тканини: біль
у ділянці
попереку,
біль у спині.

З боку
крові та
лімфатичної
системи: частота
невідома – нейтропенія,
агранулоцитоз.

З боку
психіки: стан
сплутаності
свідомості,
марення; частота
невідома – галюцинація;
часто –
зниження
лібідо.

Загальні
порушення:
можлива
запальна
реакція,
зокрема
флебіт поверхневих
вен, у разі
введення
безпосередньо
в
периферичну
вену; реакції
у місці
введення,
зокрема біль,
еритема,
набряк,
некроз,
екстравазація,
утворення
інфільтрату,
запалення,
флебіт.

Термін
придатності.
2 роки.

Умови
зберігання. Зберігати
в
оригінальній
упаковці при
температурі
не вище 25 ○С.

Зберігати
у
недоступному
для дітей
місці.

Несумісність.
Застосовувати
тільки
дозволені
розчинники
(див. розділ
«Спосіб
застосування
і дози»).

Не
змішувати з
іншими
препаратами
в одному
шприці.

Упаковка.
По 3 мл в
ампулах № 10 у
коробці; № 5, №
5х2 у
блістерах у
коробці.

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник. Товариство
з обмеженою
відповідальністю
«Фармацевтична
компанія
«Здоров’я».

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження
його
діяльності. Україна, 61013,
Харківська
обл., місто
Харків, вулиця
Шевченка,
будинок 22.