ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

МЕДОГРЕЛЬ

(MEDOGREL)

Склад:

діюча
речовина: 1 таблетка
містить
клопідогрелю
бісульфату 97,86
мг, що
еквівалентно
клопідогрелю
75 мг;

допоміжні
речовини: лактоза
безводна,
целюлоза
мікрокристалічна,
кросповідон,
гліцерол
дибегенат,
тальк, плівкове
покриття Opadry II 85G34669 Pink (до
складу
входять:
спирт
полівініловий,
тальк, титану
діоксид (Е 171),
макрогол 3350,
лецитин (Е 322),
заліза оксид
червоний (Е 172)).

Лікарська
форма.
Таблетки,
вкриті плівковою
оболонкою.

Основні
фізико-хімічні
властивості:
круглі
двоопуклі
таблетки,
вкриті
плівковою  оболонкою рожевого
кольору, діаметром
близько 9
мм, з маркуванням «І» з одного боку.

Фармакотерапевтична
група. Інгібітори
агрегації
тромбоцитів,
крім гепарину.
Код АТХ B01A C04.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Механізм
дії. Клопідогрель
− це проліки. Один
із
метаболітів клопідогрелю
є
інгібітором
агрегації
тромбоцитів. Для
утворення
активного
метаболіту,
який пригнічує
агрегацію
тромбоцитів,
клопідогрель
повинен
біотрансформуватися
під дією
ферментів
цитохрому CYP 450. Активний
метаболіт клопідогрелю
селективно
пригнічує
зв’язування
аденозиндифосфату
(АДФ) з його P2Y12-рецепторами
на поверхні
тромбоциту
та подальшу
АДФ-індуковану
активацію
комплексу
глікопротеїну
IIb/IIIa і, таким
чином,
пригнічує
агрегацію
тромбоцитів. Оскільки
зв’язування
є
необоротним,
тромбоцити,
що вступили у
взаємодію з
клопідогрелем,
залишаються
зміненими
впродовж усього
періоду
їхнього
життя (який становить
приблизно 7–10
днів), а
відновлення
нормального
функціонування
тромбоцитів
відбувається
зі швидкістю,
яка
відповідає
швидкості
оновлення
тромбоцитів.
Також
пригнічується
агрегація
тромбоцитів,
спричинена
іншими
агоністами,
крім АДФ, за
рахунок того,
що препарат
блокує активацію
тромбоцитів
вивільненим
АДФ. Оскільки
активний
метаболіт
утворюється
під дією
ферментів
цитохрому CYP 450,
деякі з яких
є
поліморфними
або
пригнічуються
іншими лікарськими
засобами, не
в усіх
пацієнтів виникає
достатнє
пригнічення
агрегації тромбоцитів.

Фармакодинамічні
ефекти. З
першого дня
застосування
у повторних
добових дозах
75 мг
препарату
виявляється
суттєве уповільнення
АДФ-індукованої
агрегації
тромбоцитів.
Ця дія
прогресивно
посилюється
і стабілізується
між 3 і 7 днями.
При рівноважному
стані
середній
рівень
пригнічення
агрегації
під дією
добової дози
75 мг
становить
від 40 до 60 %.
Агрегація
тромбоцитів
і тривалість
кровотечі
повертаються
до
початкового
рівня у
середньому
через 5 днів
після
припинення
лікування.

Клінічна
ефективність
та безпека. Безпеку і
ефективність
клопідогрелю
оцінювали в
ході 5
подвійних
сліпих
досліджень: у яких
взяли участь
понад 88000
пацієнтів: дослідження
CAPRIE –
порівняння
клопідогрелю
з
ацетилсаліциловою
кислотою
(АСК) і дослідження
CURE, CLARITY, COMMIT та ACTIVE-A, що
порівнювали
клопідогрель
і плацебо,
обидва в
комбінації з
АСК та іншою
стандартною
терапією.

Інфаркт
міокарда (ІМ),
інсульт, що
сталися нещодавно,
або
встановлене
захворювання
периферичних
артерій. У
дослідження
CAPRIE було
включено 19185 хворих
на
атеротромбоз,
проявом
якого був нещодавній
інфаркт
міокарда (<35
днів тому),
нещодавній
ішемічний
інсульт (від 7
днів до 6
місяців тому)
або
встановлене
захворювання
периферичних
артерій (ЗПА).
Пацієнти
були рандомізовані
для
отримання
клопідогрелю
по 75 мг/добу
або АСК 325
мг/добу,
потім вони
перебували
під наглядом
1 - 3 років. У
підгрупі
інфаркту
міокарда
більшість пацієнтів
отримували
АСК у перші
декілька днів
після його
розвитку. Клопідогрель
порівняно з
АСК
достовірно знижував
частоту
розвитку
нових
ішемічних
подій
(комбінована
кінцева точка,
яка
складалася з
інфаркту
міокарда, ішемічного
інсульту і судинної
смерті). При
проведенні
аналізу
відповідно
до призначеного
на початку
дослідження
лікування
спостерігалося
939 подій у
групі
клопідогрелю
і 1020 подій - у
групі АСК
(відносне
зниження
ризику (ВЗР) - 8,7 %, [95
% ДІ: 0,2 – 16,4]; p = 0,045).
Тобто на
кожні 1000 пацієнтів,
які
лікувалися 2
роки,
додатково до
10 [ДІ: 0 – 20]
пацієнтів
уникали
розвитку
нової ішемічної
подіїАналіз
загальної
летальності
як вторинної
кінцевої
точки не
виявив значних
відмінностей
між терапією
клопідогрелем
(5,8 %) і АСК (6 %). Аналіз
підгруп за
відповідними
захворюваннями
(інфаркт
міокарда,
ішемічний
інсульт і
ЗПА) показав,
що
найбільший
ефект (що
досягав
статистичної
достовірності
при p = 0,003) спостерігався
у пацієнтів
із ЗПА, (особливо
у тих, хто
переніс
інфаркт
міокарда)(ВЗР
= 23,7 %; ДІ: 8,9 – 36,2),
менший ефект
(що
достовірно
не
відрізнявся
від ефекту АСК)
мали
пацієнти з
інсультом
(ВЗР = 7,3 %; ДІ: -5,7 – 18,7 [p=0,258]). У
пацієнтів,
включених у
дослідження,
які
нещодавно
перенесли
інфаркт міокарда,
вплив
клопідогрелю
за
чисельними показниками
був меншим,
але при цьому
він статистично
достовірно
не
відрізнявся
від впливу АСК
(ВЗР = -4 %; ДІ: -22,5 – 11,7 [p=0,639]). Крім
того, аналіз
підгруп
хворих різного
віку
свідчить, що
сприятливий
ефект клопідогрелю
у пацієнтів
віком понад 75
років був
нижчим, ніж у
пацієнтів
віком £75
років. Оскільки
потужність
дослідження
CAPRIE не була
достатньою,
щоб оцінити
ефективність
для окремих
підгруп,
залишається
незрозумілим,
чи дійсно
існують
відмінності
у відносному
зниженні
ризику для
хворих із
різними
захворюваннями,
чи різниця
була випадковою.

Гострий
коронарний
синдром. У
дослідження
CURE було
включено 12 562
пацієнти з
гострим
коронарним
синдромом
без підйому
сегмента ST
(нестабільна
стенокардія
або інфаркт міокарда
без патологічного
зубця Q), в яких
за останні 24
години
спостерігався
напад болю в
грудях або
симптоми
ішемії. У
пацієнтів
були зміни на
ЕКГ, що
свідчать про
нову ішемію,
або
підвищення
активності
серцевих
ферментів
або
тропоніну I
чи T мінімум
удвічі
порівняно з
вищою межею
норми. Хворі
були
рандомізовані
для
отримання
клопідогрелю
(навантажувальна
доза – 300 мг, потім
–75 мг/добу, n=6259)
або плацебо
(n=6303), обидва у
комбінації з
АСК (75-325 мг 1 раз на
добу) та
іншою
стандартною
терапією. Тривалість
лікування
була до 1 року.
У дослідженні
CURE 823 (6,6 %) пацієнти
отримували
також
супутню
терапію
антагоністом
глікопротеїнових
рецепторів
GPIIb/IIIa. Більш ніж 90 %
пацієнтів
отримували гепарини.
Така супутня
терапія
статистично
достовірно
не впливала
на відносну
частоту
виникнення кровотеч
при
лікуванні
клопідогрелем
і плацебо.
Кількість
пацієнтів,
які досягли первинної
кінцевої точки
[серцево-судинна
смерть (ССС), інфаркт
міокарда (ІМ)
або інсульт],
становила 582 (9,3 %) у
групі
клопідогрелю
і 719 (11,4 %) – у групі
плацебо.
Відносне
зниження
ризику становило
20 % (95 % ДІ 10 % – 28 %; p=0,00009) для
групи
клопідогрелю
(17 % − при
консервативному
лікуванні, 29 % – якщо
пацієнтам
проводилась
черезшкірна транслюмінальна
коронарна
ангіопластика
з або без
встановлення
стента і 10 % – якщо
їм проводили
аортокоронарне
шунтування).
Попередження
розвитку
нових
серцево-судинних
подій
(первинна
кінцева
точка) відбувалося
з відносним
зниженням
ризику, яке
становило 22 % (ДІ:
8,6 – 33,4), 32 % (ДІ: 12,8 – 46,4), 4 %
(ДІ: -26,9 – 26,7), 6 % (ДІ: -33,5 – 34,3)
і 14 % (ДІ: -31,6 – 44,2) у
періоди 0−1, 1−3,
3−6, 6−9 і 9−12
місяців
дослідження
відповідно.
Тобто через
більш ніж 3
місяці
лікування
сприятливий
ефект, що
спостерігався
у групі
клопідогрель
+ АСК, більше не
зростав, а
ризик
крововиливів
залишався
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Застосування
клопідогрелю
під час дослідження
CURE знижувало
потребу у
застосуванні
тромболітичної
терапії (ВЗР = 43,3
%; ДІ: 24,3−57,5 %) та
інгібіторів
глікопротеїнових
рецепторів
GPIIb/IIIa (ВЗР = 18,2 %; ДІ: 6,5–28,3 %).

Кількість
пацієнтів,
які досягли
комбінованої
первинної
кінцевої
точки (ССС, ІМ,
інсульт або
рефрактерна
ішемія),
становила 1035 (16,5 %) у
групі
клопідогрелю
і 1187 (18,8 %) у
плацебо-групі.
Відносне
зниження ризику
склало 14 % (95 % ДІ:
6–21 %, p=0,0005) у групі
клопідогрелю.
Такий ефект
був
здебільшого
зумовлений
статистично
значущим
зниженням
частоти виникнення
ІМ [287 (4,6 %) у групі
клопідогрелю
і 363 (5,8 %) у групі
плацебо].
Зміни
частоти
повторних госпіталізацій
з приводу
нестабільної
стенокардії
не
спостерігалося.

Результати,
одержані у
групах
пацієнтів із
різними
характеристиками
(наприклад,
нестабільна
стенокардія
або ІМ без
патологічного
зубця Q, рівень
ризику від
низького до
високого,
діабет,
необхідність
реваскуляризації,
вік, стать),
збігалися з
результатами
первинного аналізу.
Зокрема,
додатковий
аналіз 2172 пацієнтів
(17 % від усієї
групи
пацієнтів CURE),
яким було
встановлено
стент (Stent-CURE),
показав, що
при
лікуванні
клопідогрелем,
порівняно з
плацебо,
спостерігається
значуще ВЗР (26,2
%), що свідчить
на користь
клопідогрелю
у
попередженні
розвитку
первинної кінцевої
точки (ССС, ІМ,
інсульт), а
також значуще
ВЗР (23,9 %) для
другої
комбінованої
первинної
кінцевої
точки (ССС, ІМ,
інсульт або
рефрактерна
ішемія).
Більше того,
профіль
безпеки
клопідогрелю
у цій
підгрупі пацієнтів
не викликає
ніяких
особливих зауважень.
Таким чином,
результати
додаткового
аналізу
групи
пацієнтів
збігаються з
результатами
всього
дослідження.

Сприятливий
ефект
клопідогрелю
був продемонстрований
незалежно
від
отримання невідкладного
та
довготривалого
лікування
іншими
серцево-судинними
засобами (такими
як
гепарин/низькомолекулярний
гепарин,
інгібітори
глікопротеїнових
рецепторів
GPIIb/IIIa,
ліпідознижуючі
препарати,
бета-блокатори
та
інгібітори
АПФ). Ефективність
клопідогрелю
не залежала
від дози АСК
(75−325 мг 1 раз на
добу).

У
пацієнтів із
гострим ІМ з
підйомом
сегмента ST
оцінювали
безпеку та
ефективність
клопідогрелю
у двох
рандомізованих,
плацебо-контрольованих,
подвійних
сліпих
дослідженнях
CLARITY і COMMIT.

У
дослідження
CLARITY було
включено 3491
пацієнт, у яких
протягом
останніх 12
годин
відбувся ІМ з
підйомом
сегмента ST і
була
запланована
терапія
тромболітичними
засобами.
Пацієнти
одержували
клопідогрель
(300 мг
навантажувальної
дози, потім –
по 75 мг/добу, n=1752)
або плацебо
(n=1739), обидва – у
комбінації з
АСК
(навантажувальна
доза – 150−325 мг, після
чого – по 75−162
мг/добу),
фібринолітичним
агентом та у
разі
необхідності
– з
гепарином.
Подальше
спостереження
за
пацієнтами
тривало 30 днів.
Первинною
кінцевою
точкою була
оклюзія
пов’язаної з
інфактом
артерії,
виявлена на
ангіограмі
перед
випискою з
клініки, летальний
наслідок або
рецидив ІМ
перед проведенням
коронарної
ангіографії.
Для пацієнтів,
яким не
проводилась
ангіографія,
первинною
кінцевою
точкою був
летальний
наслідок або
рецидив
інфаркту
міокарда до 8
доби або до
виписки з
клініки. У
групі
пацієнтів було
19,7 % жінок, 29,2 %
пацієнтів ≥ 65
років.
Загалом 99,7 %
пацієнтів
отримували
фібринолітики
(фібриноспецифічні
− 68,7 %,
фібринонеспецифічні
− 31,1 %), 89,5 % –
гепарин, 78,7 % –
бета-блокатори,
54,7 % –
інгібітори
АПФ і 63 % –
статини.

Первинної
кінцевої
точки
досягли 15 %
пацієнтів із
групи, що
отримувала
клопідогрель,
і 21,7 % із групи,
що отримувала
плацебо.
Таким чином,
абсолютне зниження
склало 6,7 % і з
перевагою 36 %
на користь клопідогрелю
(95 % ДІ: 24-47 %; p < 0,001), в
основному у
зв’язку зі
зменшенням
випадків
розвитку
оклюзії
артерії,
пов’язаної з
інфарктом.
Така
перевага спостерігалася
у всіх
попередньо
визначених
підгрупах
пацієнтів,
розподілених
за віком,
статтю,
локалізацією
інфаркту і
видом отримуваної
терапії
фібринолітиками
або
гепаринами.

Двофакторний
дизайн
дослідження
COMМІT включав 45852
пацієнти, у
яких
протягом
останніх 24
годин
спостерігалося
виникнення
симптомів,
які
дозволяють
запідозрити
ІМ, що підтверджується
відхиленнями
від норми показників
ЕКГ
(наприклад,
підйом чи
депресія
сегменту ST
або блокада
лівої ніжки
пучка Гіса).
Пацієнти
отримували
клопідогрель
(75 мг/добу, n=22 961)
або плацебо (n=22
891) у
комбінації з
АСК (162 мг/добу)
протягом 28
днів або до
виписки з лікарні.
Комбінованими
первинними
кінцевими
точками був
летальний
наслідок з
будь-якої
причини і
перший
рецидив
інфаркту
міокарда,
інсульт або летальний
наслідок. У
групі
пацієнтів
було 27,8 % жінок, 58,4 %
пацієнтів ≥ 60
років (26 % ≥ 70
років) і 54,5 % пацієнтів,
які
отримували
фібринолітики.

Клопідогрель
статистично
достовірно
знижував
відносний
ризик розвитку
летального
наслідку з
будь-якої причини
на 7 % (p = 0,029) і
відносний
ризик
комбінації рецидиву
інфаркту,
інсульту або
летального
наслідку на 9 % (p
= 0,002), що
відповідає
абсолютному
зниженню на 0,5 %
і 0,9 %
відповідно.
Такий ефект спостерігався
у пацієнтів
різного віку
і статі
незалежно
від прийому
фібринолітиків
і спостерігався
протягом
перших 24
годин.

Деескалація
при
застосуванні
інгібіторів
P2Y12-рецепторів
при гострому
коронарному синдромі
(ГКС).
Переведення
з більш
потужного
інгібітора P2Y12-рецепторів
на
клопідогрель
у комбінації з
аспірином
після
гострої фази
у пацієнтів з
ГКС
оцінювалося
у двох
рандомізованих
дослідженнях,
спонсорованих
дослідниками
(ISS), –
дослідженнях
TOPIC і TROPICAL-ACS – з
даними щодо
клінічних
результатів.

Клінічна
користь, що
забезпечується
при застосуванні
більш
потужних
інгібіторів
P2Y12-рецепторів,
тикагрелору
і прасугрелю,
в опорних дослідженнях,
обумовлена
статистично
значущим
зниженням
частоти
повторних
ішемічних
подій
(включаючи
гострий і
підгострий
тромбоз
стента,
інфаркт
міокарда та
екстрену реваскуляризацію).
Хоча дані про
користь стосовно
ішемічних
подій
послідовно
підтверджувалися
протягом
першого року,
зниження
частоти
повторних
ішемічних
подій після
ГКС було
більшим
протягом
перших днів
після
початку
лікування. На
відміну від
цього, post hoc
аналізи продемонстрували
статистично
значуще збільшення
ризику
кровотеч при
застосуванні
більш
потужних
інгібіторів
P2Y12- рецепторів,
що виникають
переважно
під час
підтримуючої
фази, після
першого
місяця після
ГКС.
Дослідження
TOPIC і TROPICAL-ACS були
сплановані
для вивчення
можливості
зменшення
частоти геморагічних
подій при
збереженні
ефективності
клопідогрелю.

Дослідження
TOPIC («Термін
інгібування
тромбоцитів
після
гострого
коронарного
синдрому»).
Це рандомізоване
відкрите
дослідження
включало пацієнтів
з ГКС, які
потребували
проведення черезшкірного
коронарного
втручання (ЧКВ).
Пацієнти, які
застосовували
аспірин та більш
потужний
блокатор
P2Y12-рецепторів
і у яких не
відмічалося
небажаних
явищ через один
місяць, були
або
переведені
на
застосування
комбінації
аспірину і
клопідогрелю
у фіксованих
дозах
(деескалаційна
подвійна антитромбоцитарна
терапія (DAPT)),
або
продовжували
лікування за
попередньою
схемою (незмінна
DAPT).

Загалом
було
проаналізовано
дані 645 з 646
пацієнтів зі
STEMI (інфаркт
міокарда з
елевацією
сегмента ST)
або NSTEMI (інфаркт
міокарда без елевації
сегмента ST),
або
нестабільною
стенокардією
(деескалаційна
DAPT (n = 322), незмінна DAPT
(n = 323)). Візит
подальшого
спостереження
через 1 рік провели
у 316 пацієнтів
(98,1 %) з групи
деескалаційної
DAPT і у 318
пацієнтів (98,5 %)
з групи
незмінної DAPT. Медіана
подальшого
спостереження
для обох груп
становила 359
днів.
Характеристики
досліджуваної
когорти були
подібними в 2
групах.

Первинна
кінцева
точка, яка
була
комбінацією
таких подій,
як смерть із
серцево-судинних
причин, інсульт,
екстрена
реваскуляризація
і геморагічні
події ≥ 2
ступеня за
критеріями BARC
(Академічного
дослідницького
консорціуму
з вивчення
кровотеч [Bleeding Academic
Research Consortium]) через 1
рік після
ГКС, була
досягнута у 43
пацієнтів (13,4 %)
у групі
деескалаційної
DAPT і у 85 пацієнтів
(26,3 %) у групі
незмінної DAPT (p <
0,01). Ця
статистично
значуща
різниця була
в основному
обумовлена
меншою
кількістю
геморагічних
подій; при
цьому не
повідомлялося
про різницю
за кінцевими
точками
ішемічних
подій (р = 0,36),
тоді як
геморагічні
події ≥ 2
ступеня за критеріями
BARC
відбувалися
рідше в групі
деескалаційної
DAPT (4,0 %) у
порівнянні з
14,9 % в групі незмінної
DAPT (р < 0,01).
Геморагічні
події,
визначені як
всі події за
критеріями BARC,
спостерігалися
у 30 пацієнтів (9,3
%) у групі
деескалаційної
DAPT і у 76
пацієнтів (23,5 %)
у групі
незмінної DAPT (р
< 0,01).

Дослідження
TROPICAL-ACS
(«Тестування
відповіді на інгібування
тромбоцитів
при
тривалому
антитромбоцитарному
лікуванні
гострих
коронарних синдромів»).
Це
рандомізоване
відкрите дослідження
включило 2610
пацієнтів з
ГКС з позитивним
результатом
аналізу на
біомаркери, у
яких було
успішно
проведено
ЧКВ. Пацієнти
були рандомізовані
в групи для
отримання
або прасугрелю
в дозі 5 або 10
мг/добу (дні 0–14)
(n = 1309), або прасугрелю
в дозі 5 або 10
мг/добу (дні 0–7),
після чого
відбувалася
деескалація
до клопідогрелю
в дозі 75
мг/добу (дні 8–14)
(n = 1309) у
комбінації з
АСК (< 100 мг/добу).
На день 14 було
проведено
оцінку функції
тромбоцитів
(PFT). Пацієнти,
які застосовували
лише
прасугрель,
продовжували
прийом
прасугрелю
протягом 11,5
місяця.

У
пацієнтів, у
яких була
виконана
деескалація,
було
проведено
оцінку
високої реактивності
тромбоцитів
(ВРТ). Якщо ВРТ
становила ≥ 46
одиниць,
пацієнтів
знов
переводили
на
застосування
прасугрелу у
дозуванні 5 або
10 мг/добу
протягом 11,5
місяця; якщо
ВРТ становила
< 46 одиниць,
пацієнти
продовжували
прийом
клопідогрелю
в дозі 75 мг/добу
протягом 11,5
місяця. Таким
чином, в
групі керованої
ескалації
були
пацієнти,
яким застосовували
або
прасугрель (40 %),
або клопідогрель
(60 %). Усім
пацієнтам
продовжували
застосування
аспірину і
проводилося
подальше спостереження
протягом
одного року.

Первинна
кінцева
точка
(комбінована
кінцева
точка
частоти
смерті від
серцево-судинних
причин, ІМ,
інсульту і
кровотечі ≥ 2
ступеня за
критеріями BARC
через 12
місяців) була
досягнута, що
демонструє
принаймні не
меншу ефективність
клопідогрелю.
У 95 пацієнтів (7
%) в групі
керованої
деескалації
та у 118 пацієнтів
(9 %) у
контрольній
групі (р для
підтвердження
принаймні не
меншої
ефективності
становить 0,0004)
відмічалася
одна з подій
кінцевої
точки.
Керована
деескалація
не призвела
до
збільшення
комбінованого
ризику
ішемічних
подій (2,5 % у
групі деескалації
у порівнянні
з 3,2 % в
контрольній
групі; р для
підтвердження
принаймні не
меншої ефективності
становить 0,0115),
а також за
ключовою
вторинною
кінцевою
точкою —
частотою геморагічних
подій ≥ 2
ступеня за
критеріями BARC (5
% у групі
деескалації
у порівнянні
з 6 % у
контрольній
групі (p = 0,23)).
Сукупна частота
всіх
геморагічних
подій (1–5
ступеня за
критеріями BARC)
становила 9 % (114
подій) в
групі керованої
деескалації
у порівнянні
з 11 % (137 подій) в
контрольній
групі (р = 0,14).

Фібриляція
передсердь. У
дослідження
ACTIVE-W та ACTIVE-А, які
були
окремими
дослідженнями
у межах
програми ACTIVE,
було
включено
пацієнтів з
фібриляцією
передсердь
(ФП), які мали
щонайменше
один фактор
ризику
виникнення
судинних
порушень.
Ґрунтуючись
на критеріях включення
у
дослідження,
лікарі
залучали пацієнтів
до
дослідження
ACTIVE-W, якщо вони
були кандидатами
на отримання
терапії
антагоністами
вітаміну К
(АВК)
(наприклад
варфарином).
У
дослідження
ACTIVE-А було
включено
пацієнтів,
які не могли
отримувати
АВК-терапію
через
протипоказання
або
небажання отримувати
це лікування.

Дослідження
ACTIVE-W
продемонструвало,
що антикоагулянтна
терапія
антагоністами
вітаміну К
була більш
ефективною,
ніж
лікування клопідогрелем
та АСК.

Дослідження
ACTIVE-А (n = 7554) було
багатоцентровим,
рандомізованим,
подвійним
сліпим,
плацебо-контрольованим
дослідженням,
у якому порівнювали
клопідогрель
75 мг на добу +
АСК (n = 3772) із плацебо
+ АСК (n = 3782).
Рекомендована
доза АСК становила
від 75 до 100 мг на
добу.
Пацієнти
отримували
лікування
упродовж
періоду до 5
років.

Пацієнти,
рандомізовані
у програму ACTIVE,
мали документально
підтверджену
ФП, тобто постійну
форму ФП або
щонайменше 2
епізоди пароксизмальної
ФП упродовж
останніх 6
місяців, та
принаймні
один із таких
факторів ризику:
вік ≥ 75 років
чи вік від 55 до 74
років або цукровий
діабет, що
потребує
медикаментозного
лікування,
або
документально
підтверджений
перенесений
ІМ, або
документально
підтверджену
ішемічну
хворобу
серця; попереднє
лікування з
приводу
системної
артеріальної
гіпертензії;
раніше
перенесений
інсульт,
транзиторна
ішемічна
атака (ТІА),
системна
емболія без
ураження
структур ЦНС;
дисфункція
лівого
шлуночка із
показником
фракції
викиду
лівого
шлуночка <45 %
або документально
підтверджене
захворювання
периферичних
судин.
Середній бал
за шкалою CHADS2 становив
2 (у межах 0−6).

До
основних
критеріїв
виключення
пацієнтів із
дослідження
належали
документально
підтверджена
виразкова
хвороба
впродовж
останніх 6
місяців; внутрішньомозкова
кровотеча в
анамнезі, серйозна
тромбоцитопенія
(кількість
тромбоцитів
<50×109/л); потреба
у
застосуванні
клопідогрелю
або
пероральних
антикоагулянтів
(ПАК) або
непереносимість
будь-якої з
цих двох
речовин.

73 %
пацієнтів,
включених у
дослідження
ACTIVE-А, не могли
отримувати
АВК у зв’язку
з висновками
лікаря, через
неможливість
проведення
моніторингу
міжнародного
нормалізованого
відношення
(МНВ),
внаслідок схильності
до падіння чи
травми
голови або наявності
специфічного
фактора
ризику виникнення
кровотечі;
щодо 26 %
пацієнтів
рішення лікаря
ґрунтувалося
на небажанні
пацієнта
отримувати
АВК.

41,8 %
пацієнтів
становили
жінки.
Середній вік дорівнював
71 рік, 41,6 %
пацієнтів
були віком
від 75 років.
Загалом 23 %
хворих
отримували
антиаритмічні
засоби, 52,1 % −
бета-блокатори,
54,6 % −
інгібітори
ангіотензинперетворювального
ферменту та 25,4 %
− статини.

Кількість
пацієнтів,
які досягли
первинної
кінцевої
точки (час до
першого
виникнення
інсульту, ІМ,
системної
емболії без
ураження
структур ЦНС або
летального
наслідку),
становила 832 (22,1%)
у групі
пацієнтів,
які
отримували
клопідогрель
+ АСК, та 924 (24,4%) у
групі
плацебо + АСК
(відносне зниження
ризику на 11,1%, 95%
ДІ: 2,4−19,1%; р = 0,013),
насамперед через
значне
зниження
частоти
розвитку інсультів.
Інсульти
виникли у 296 (7,8 %)
пацієнтів,
які
отримували
клопідогрель
+ АСК, та 408 (10,8 %) пацієнтів,
які
отримували
плацебо + АСК
(відносне
зниження
ризику на 28,4 %; 95 %
ДІ: 16,8−38,3 %, р = 0,00001).

Діти.
У
дослідженні
із
підвищенням
доз, що
проводилося
за участю 86
новонароджених
або немовлят
віком до 24
місяців з
ризиком виникнення
тромбозу (PICOLO),
клопідогрель
застосовували
у
послідовних
дозах 0,01, 0,1 і 0,2
мг/кг новонародженим
і немовлятам
і у дозі 0,15 мг/кг
тільки
новонародженим.
При дозі 0,2
мг/кг
середній
показник
інгібування
агрегації
тромбоцитів
становив 49,3 % (5
мкМ
АДФ-індукованої
агрегації
тромбоцитів),
що було
порівнянним
із таким у
дорослих, які
отримували
ПлавіксÒ у
дозі 75 мг/на
добу.

У
рандомізованому
подвійному
сліпому
дослідженні
за участю
паралельних
груп (CLARINET) 906 дітей
(новонароджених
і немовлят)
із вродженою
вадою серця
ціанотичного
типу, яким
проводилася
паліативна
операція зі створення
системно-легеневого
артеріального
шунта, були
рандомізовані
для отримання
клопідогрелю
0,2 мг/кг (n = 467) або
плацебо (n = 439) із одночасним
проведенням
супутньої
базової
терапії до
моменту
проведення
другого етапу
операції.
Середній час
між проведенням
паліативної
операції зі
створення шунта
і першим
введенням
досліджуваного
препарату
становив 20
днів.
Приблизно 88 % пацієнтів
одночасно
отримували
АСК (від 1 до 23
мг/кг/на добу).
Достовірних
відмінностей
між групами
щодо
досягнення
первинної
комбінованої
кінцевої
точки, яка
складалася з
летальних
випадків,
тромбозу
шунта або
проведення
хірургічного
втручання на серці
до 120 дня життя
після
виникнення
події,
спричиненої
тромбозом, не
спостерігалося
і становило 89
[19,1 %] у групі
клопідогрелю
і 90 [20,5 %] у групі
плацебо (див.
розділ
«Спосіб
застосування
та дози»).
Найчастішою
побічною
реакцією як у
групі
клопідогрелю,
так і у групі
плацебо був
розвиток кровотечі,
проте
достовірних
відмінностей
між групами
щодо частоти
її
виникнення
виявлено не
було. Під час
подальшого
довгострокового
періоду
спостереження
за побічними
явищами 26
пацієнтів, у
яких шунт
залишався на
момент
досягнення
1-річного
віку,
отримували клопідогрель
до
досягнення
18-місячного
віку. Під час
цього
періоду
спостереження
профіль
безпеки
препарату не
змінювався.

У
дослідженнях
CLARINET і PICOLO
використовувався
відновлений
розчин
клопідогрелю.
У дослідженні
відносної
біодоступності
у дорослих
відновлений
розчин
клопідогрелю
продемонстрував
аналогічний
ступінь і трохи
вищу
швидкість
абсорбції
основного
циркулюючого
(неактивного)
метаболіту порівняно
із зареєстрованою
таблетованою
формою
препарату.

Фармакокінетика.

Всмоктування. Після
перорального
прийому
одноразової та
багаторазових доз
75 мг на добу
клопідогрель
швидко всмоктується.
Середня
пікова
концентрація
незміненого
клопідогрелю
у плазмі
(близько 2,2−2,5
нг/мл після
однократної
дози 75 мг
перорально)
досягалася
приблизно
через 45 хв
після прийому.
Абсорбція
становить не
менше 50 % з огляду
на екскрецію
метаболітів
клопідогрелю
із сечею.

Розподіл. Клопідогрель
та основний
(неактивний)
метаболіт, що
циркулює в
крові, in
vitro оборотно
зв’язуються
з білками
плазми людини
(98 % і 94 %
відповідно).
Цей зв’язок
залишається
ненасичуваним
in vitro у
межах
широкого
діапазону
концентрацій.

Метаболізм. Клопідогрель
екстенсивно
метаболізується
у печінці. In vitro та in vivo
існує два
основних
шляхи його
метаболізму:
один − з
участю
естераз, що
призводить
до гідролізу
з утворенням
неактивної
похідної
карбонової
кислоти (яка
становить 85 %
усіх
метаболітів,
що
циркулюють у
плазмі), а інший
– із
залучення
ферментів
системи
цитохрому P450.
Спочатку
клопідогрель
перетворюється
на проміжний
метаболіт
2-оксо-клопідогрель.
У результаті
подальшого метаболізму
2-оксо-клопідогрелю
утворюється
тіолова
похідна –
активний
метаболіт. Цей
активний
метаболіт
утворюється
переважно за
допомогою
ферменту CYP2C19,
за участю
кількох інших
ферментів
системи CYP,
таких як CYP1A2, CYP2B6 і
CYP3A4. Активний
метаболіт
клопідогрелю
(тіолова похідна),
який був
виділений in vitro,
швидко та
необоротно
зв’язується
з рецепторами
на
тромбоцитах,
тим самим
перешкоджаючи
агрегації
тромбоцитів.

Показник
Сmax для
активного
метаболіту є
вдвічі вищим
після
прийому
одноразової
навантажувальної
дози 300 мг
клопідогрелю
порівняно із
тим, що
спостерігається
після
4-денного
застосування
підтримувальної
дози 75 мг. Сmax
досягається
приблизно
через 30–60
хвилин після
прийому
препарату.

Виведення. Через
120 годин після
прийому
внутрішньо
міченого 14C-клопідогрелю
у людини
приблизно 50 %
дози виводилося
із сечею і
близько 46 % із
калом. Після
перорального
прийому разової
дози 75 мг
період
напіввиведення
клопідогрелю
становить
близько 6
годин. Період
напіввиведення
основного
(неактивного)
метаболіту,
що циркулює в
крові,
становить 8 годин
після
однократного
і
багатократного
застосування
препарату.

Фармакогенетика. CYP2C19
бере участь в
утворенні як
активного
метаболіту,
так і
проміжного
метаболіту
2-оксо-клопідогрелю.
Фармакокінетика
активного
метаболіту
клопідогрелю
та
антитромбоцитарні
ефекти, за
даними
вимірювання
агрегації
тромбоцитів ex vivo,
відрізняються
залежно від
генотипу CYP2C19.

Алель
CYP2C19*1
відповідає
повністю
функціонуючому
метаболізму,
тоді як алелі
CYP2C19*2 та CYP2C19*3 відповідають
нефункціонуючому
метаболізму.
Алелі CYP2C19*2 та CYP2C19*3
складають
більшість
алелів у пацієнтів
європеоїдної
(85 %) та
монголоїдної
(99 %) рас зі
зниженим
метаболізмом.
Інші алелі,
асоційовані
з відсутнім або
ослабленим
метаболізмом,
зустрічаються
значно рідше.
До них
належать CYP2C19*4, *5, *6, *7,
та *8. Пацієнт
зі зниженим
метаболізмом
має два нефункціональних
алелі, як
зазначено
вище. Згідно
із
опублікованими
даними,
генотипи CYP2C19,
які
відповідають
зниженому
метаболізму,
зустрічаються
у 2 %
представників
європеоїдної
раси, 4 %
пацієнтів
негроїдної
раси та 14 %
пацієнтів
китайської
національності.
Зараз
існують тести,
які дають
змогу
визначити
генотип CYP2C19.

У
перехресному
дослідженні
з участю 40
здорових
добровольців,
по 10 у кожній з
чотирьох груп,
що
відповідають
певному типу
метаболізму
CYP2C19
(надшвидкий,
інтенсивний,
проміжний та
знижений),
оцінювали
фармакокінетику
та
антитромбоцитарні
ефекти при
застосуванні
дози 300 мг із
подальшим
прийомом
дози 75 мг на
добу, а також
дози 600 мг із подальшим
прийомом
дози 150 мг на
добу. Кожен
із цих видів
лікування
застосовували
в цілому
впродовж 5
днів (до
досягнення стабільного
стану). Не
було
виявлено
суттєвих
відмінностей
у показниках
концентрації
активного
метаболіту у
крові та
середніх
показниках
пригнічення
агрегації
тромбоцитів
(ПАТ) між
особами із
надшвидким,
інтенсивним
та проміжним
метаболізмом.
В осіб зі
зниженим
метаболізмом
концентрація
активного
метаболіту у
крові
зменшилася
на 63−71 % порівняно
з особами з
інтенсивним
метаболізмом.
Після
застосування
режиму
дозування 300
мг /75 мг
антитромбоцитарні
ефекти в осіб
зі зниженим
метаболізмом
були менш
вираженими,
при цьому
середній
показник ПАТ
(5 мкМ АДФ) становив
24 % (24 години) і 37 %
(день 5)
порівняно з
ПАТ 39 % (24 години)
і 58 % (день 5) у
осіб з
інтенсивним
метаболізмом
та 37 % (24 години) і 60
% (день 5) у осіб
із проміжним
метаболізмом.
Коли особам
зі зниженим
метаболізмом
застосовували
режим
дозування 600
мг/150 мг,
концентрація
активного
метаболіту у
крові була
вищою, ніж
при застосуванні
режиму
дозування 300
мг/75 мг. Крім того,
показники
ПАТ
становили 32 % (24
години) і 61 % (день
5), які були
вищими, ніж у
осіб зі
зниженим
метаболізмом,
що отримували
дози 300 мг/75 мг,
та подібними
до показників,
отриманих у
інших групах,
виділених
залежно від
типу
метаболізму
CYP2C19, при застосуванні
режиму
дозування 300
мг/75 мг. За
результатами
досліджень
клінічних
ефектів
належний
режим
дозування для
цієї групи
пацієнтів не
був
визначений.

Аналогічно
до
результатів,
наведених
вище, у
метааналізі 6
досліджень
із
урахуванням
показників
рівноважного
стану 335
пацієнтів,
які
отримували
клопідогрель,
було продемонстровано,
що
концентрація
активного
метаболіту у
крові
зменшилася
на 28 % у осіб з
проміжним
метаболізмом
і на 72 % у осіб зі
зниженим метаболізмом;
інгібування
агрегації
тромбоцитів
(5 мкМ АДФ)
також
зменшилося,
при цьому
різниця у
показниках
ПАТ
становила 5,9 %
та 21,4 %
відповідно
порівняно з
особами з інтенсивним
метаболізмом.

Вплив
генотипу CYP2C19 на
клінічні
результати у пацієнтів,
які
отримували
клопідогрель,
у ході
проспективних
рандомізованих
контрольованих
випробувань
не вивчався.
Проте було
проведено
цілу низку
ретроспективних
аналізів з
метою оцінки
цього ефекту
у пацієнтів, які
отримували
клопідогрель,
для яких існують
результати
генотипування:
CURE (n = 2721), CHARISMA (N = 2428), CLARITY-ТІМI 28 (n =
227), TRITON-ТІМI 38 (n = 1477), і ACTIVE-A (n = 601).
Крім того,
існують
результати
кількох опублікованих
когортних
досліджень.

У ході
аналізу TRITON‑TIMI 38
та 3
когортних
досліджень (Collet,
Sibbing, Giusti)
комбінована
група, яка
складалася з
осіб із
проміжним та
зниженим
метаболізмом,
мала вищу
частоту
виникнення
серцево-судинних
подій
(летальний
наслідок,
інфаркт
міокарда та
інсульт) або
тромбозу
стентів, ніж
особи із
інтенсивним
метаболізмом.

У ході
аналізу CHARISMA та
одного
когортного
дослідження
(Simon) в осіб зі
зниженим
метаболізмом
спостерігалася
підвищена
частота
виникнення
подій
порівняно з
особами з
інтенсивним
метаболізмом.

У
аналізах CURE, CLARITY,
ACTIVE-A та в одному
з когортних
досліджень (Trenk)
частота
виникнення
серцево-судинних
подій
достовірно
не залежала
від особливостей
метаболізму.

Жоден
із цих
аналізів не
включав
достатньої
кількості
пацієнтів
для того, щоб
можна було
виявити
різницю у
клінічних
результатах
у пацієнтів
зі зниженим
метаболізмом.

Особливі
категорії
пацієнтів.
Фармакокінетика
активного
метаболіту клопідогрелю
не
досліджувалася
у
нижчезазначених
особливих
категорій
пацієнтів.

Ниркова
недостатність. Після
регулярного
застосування
75 мг клопідогрелю
на добу у
пацієнтів із
тяжкою
нирковою
недостатністю
(кліренс
креатиніну
5−15 мл/на
хвилину) інгібування
АДФ-індукованої
агрегації тромбоцитів
було менш
вираженим (25 %)
порівняно із
таким же
ефектом у
здорових
добровольців,
а час
кровотечі
був
подовжений
майже так
само, як і у
здорових
добровольців,
які отримували
75 мг
клопідогрелю
на добу.
Клінічна
переносимість
була хорошою
в усіх пацієнтів.

Печінкова
недостатність. Після
регулярного
прийому 75 мг
клопідогрелю
на добу
впродовж 10
днів у
пацієнтів із
тяжкою печінковою
недостатністю
інгібування
АДФ-індукованої
агрегації
тромбоцитів
було таким
самим, як і у
здорових
добровольців.
Середнє
подовження
часу
кровотечі
також було
однаковим в
обох групах.

Расова
приналежність. Поширеність
алелів CYP2C19, які
спричиняють
проміжну та
слабку
метаболічну
активність CYP2C19,
відрізняється
залежно від
расової/етнічної
приналежності
(див. розділ
«Фармакогенетика»).
Існують
обмежені
дані стосовно
пацієнтів
монголоїдної
раси, які
дають змогу
оцінити
клінічне
значення
генотипування
цього CYP.

Доклінічні
дані з
безпеки. Побічними
ефектами, що
найчастіше
спостерігалися
під час
доклінічних
досліджень на
тваринах,
були зміни з
боку печінки.
Вони
з’являлися
при введенні
доз, що
призводили
до
концентрації
клопідогрелю
в крові, майже
у 25 разів вище
концентрацій,
які
спостерігаються
у людини при
клінічному
застосуванні
дози 75 мг
клопідогрелю
на добу, і
були наслідком
дії
препарату на
ферменти, що
беруть участь
у
печінковому
метаболізмі.
При застосуванні
у людини
терапевтичних
доз клопідогрелю
жодного
впливу на
ферменти, що
беруть участь
у
печінковому
метаболізмі,
не спостерігався.

При
введенні
високих доз
клопідогрелю
щурам та
мавпам-бабуїнам
спостерігалася
погана
шлункова
переносимість
препарату (виникав
гастрит,
ерозивне
ураження
шлунка та/або
блювання).

При
введенні
клопідогрелю
мишам
впродовж 78
тижнів та
щурам
впродовж 104
тижнів у
дозах до 77
мг/кг на добу
(що майже у 25
разів
перевищує
концентрації,
які
спостерігаються
у людини при
клінічному
застосуванні
дози 75 мг/на
добу) не
отримано
жодних
доказів
канцерогенної
дії препарату.

Було
проведено
цілий ряд
досліджень
генотоксичності
клопідогрелю
в умовах in vitro та in
vivo, однак вони
не виявили
жодної
генотоксичної
дії
препарату.

Клопідогрель
не впливав на
репродуктивну
функцію
щурів, а
також не
чинив
тератогенної
дії ні у щурів,
ні у кролів.
При введенні
щурам у
період лактації
клопідогрель
призводив до
незначної
затримки
розвитку
потомства.
Спеціальні
фармакокінетичні
дослідження
з радіоактивно
міченим
клопідогрелем
довели, що
вихідна
речовина та
її
метаболіти
екскретуються
з грудним
молоком.
Отже, не
можна
виключати як
безпосереднього
впливу
препарату на потомство
(незначна
токсична
дія), так і опосередкованого
впливу
(внаслідок
погіршення
смакових
якостей
молока).

Клінічні
характеристики.

Показання.

Вторинна
профілактика
проявів
атеротромбозу
у дорослих:

·
хворих,
які
перенесли
інфаркт
міокарда (початок
лікування −
через кілька
днів, але не пізніше
ніж через 35
днів після
виникнення), ішемічний
інсульт
(початок
лікування −
через     7
днів, але не
пізніше ніж
через 6
місяців після
виникнення),
або у яких
діагностовано
захворювання
периферичних
артерій

·
хворих
із гострим
коронарним
синдромом:

–
із гострим
коронарним
синдромом
без підйому
сегмента ST
(нестабільна
стенокардія або
інфаркт
міокарда без
зубця Q), у тому
числі у
пацієнтів,
яким було
встановлено
стент у ході
проведення
черезшкірної
коронарної
ангіопластики,
у комбінації
з
ацетилсаліциловою
кислотою
(АСК);

– із
гострим
інфарктом
міокарда з
підйомом
сегмента ST у
комбінації з
ацетилсаліциловою
кислотою (у
хворих, які
отримують
стандартне
медикаментозне
лікування та
яким
показана
тромболітична
терапія).

Профілактика
атеротромботичних
та тромбоемболічних
подій при
фібриляції
передсердь. Клопідогрель
у комбінації
з АСК
показаний дорослим
пацієнтам з
фібриляцією
передсердь,
які мають
щонайменше
один фактор
ризику
виникнення
судинних
подій, у яких
існують
протипоказання
до лікування
антагоністами
вітаміну К
(АВК) і які
мають
низький ризик
виникнення
кровотеч, для
профілактики
атеротромботичних
та
тромбоемболічних
подій, у тому
числі
інсульту.

Протипоказання.

Підвищена
чутливість
до діючої
речовини або
до будь-якого
компонента
препарату. Тяжка
печінкова
недостатність.
Гостра кровотеча
(наприклад,
пептичної
виразки або
внутрішньочерепний
крововилив).

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Лікарські
засоби,
застосування
яких супроводжується
підвищенням
ризику
кровотеч. Через
потенційний
адитивний
ефект існує підвищений
ризик геморагічних
ускладнень,
тому одночасне
застосування
таких
лікарських
засобів з
клопідогрелем
вимагає
обережності
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Пероральні
антикоагулянти. Одночасне
застосування
препарату Медогрель з
пероральними
антикоагулянтами
не рекомендується,
оскільки
така комбінація
може
посилити
інтенсивність
кровотечі
(див. розділ
«Особливості
застосування»).
Хоча
застосування
клопідогрелю
у дозі 75 мг на
добу не
змінює
фармакокінетичний
профіль
S-варфарину
або
міжнародне
нормалізоване
співвідношення
(МНС) у пацієнтів,
які впродовж
тривалого
часу
отримують
лікування
варфарином,
одночасне
застосування
клопідогрелю
та варфарину
збільшує
ризик
кровотечі
через
існування
незалежного впливу
на гемостаз.

Інгібітори
глікопротеїнових
рецепторів
ІІb/IIIа. Клопідогрель
слід з
обережністю
призначати
пацієнтам,
які
отримують інгібітори
глікопротеїнових
рецепторів ІІb/IIIа
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Ацетилсаліцилова
кислота (АСК).
Ацетилсаліцилова
кислота не
змінює інгібіторної
дії
клопідогрелю
на
АДФ-індуковану
агрегацію тромбоцитів,
але
клопідогрель
посилює дію АСК
на агрегацію
тромбоцитів,
індуковану колагеном.
Проте
одночасне
застосування
500 мг АСК  2 рази
на добу
протягом
одного дня не
спричиняє
значущого
збільшення
часу
кровотечі,
подовженого
внаслідок
прийому
клопідогрелю.
Оскільки
можлива
фармакодинамічна
взаємодія
між
клопідогрелем
та ацетилсаліциловою
кислотою з
підвищенням
ризику
кровотечі,
одночасне
застосування
цих препаратів
потребує
обережності
(див. розділ
«Особливості
застосування»).
Незважаючи
на це, клопідогрель
і АСК сумісно
застосовували
до 1 року (див.
розділ
«Фармакологічні
властивості»).

Гепарин. Клопідогрель
не
потребував
корегування
дози
гепарину та
не змінював
дію гепарину
на
коагуляцію.
Одночасне
застосування
гепарину не
змінювало
інгібуючої
дії клопідогрелю
на агрегацію
тромбоцитів. Оскільки
можлива
фармакодинамічна
взаємодія
між
клопідогрелем
і гепарином
із підвищенням
ризику
кровотечі,
одночасне застосування
цих
препаратів
потребує
обережності (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Тромболітичні
засоби. Безпека
одночасного
застосування
клопідогрелю,
фібриноспецифічних
або фібринонеспецифічних
тромболітичних
агентів та
гепарину
була
досліджена у
хворих  із
гострим
інфарктом
міокарда. Частота
розвитку
клінічно
значущих
кровотеч
була
аналогічною тій,
що
спостерігалася
при
одночасному
застосуванні
тромболітичних
препаратів та
гепарину з
АСК (див.
розділ
«Побічні
реакції»).

Нестероїдні
протизапальні
препарати (НПЗП). У ході
клінічного
дослідження,
проведеного
з участю
здорових
добровольців,
одночасне
застосування
клопідогрелю
та напроксену
збільшувало
кількість
прихованих
шлунково-кишкових
кровотеч.
Однак через
відсутність
досліджень
щодо
взаємодії
препарату з
іншими НПЗП
дотепер не
з’ясовано, чи
зростає
ризик
шлунково-кишкових
кровотеч при
застосуванні
з усіма НПЗП.
Тому
необхідна
обережність
при
одночасному
застосуванні
НПЗП, зокрема
інгібіторів
ЦОГ-2, з
клопідогрелем
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Селективні
інгібітори
зворотного
захоплення
серотоніну
(СІЗЗС). Необхідно з
обережністю
одночасно
застосовувати
СІЗЗС з
клопідогрелем
через те, що
СІЗЗС
впливають на
активацію
тромбоцитів
та
підвищують
ризик виникнення
кровотеч.

Одночасне
застосування
інших
препаратів.

Індуктори
CYP2C19. Оскільки
клопідогрель
метаболізується
частково під
дією CYP2C19, то
застосування
препаратів,
які індукують
активність
цього
ферменту,
призведе до підвищення
рівня
активного
метаболіту клопідогрелю. Рифампіцин
є сильним
індуктором CYP2C19,
тому його
прийом
призводить
як до
підвищеного
рівня
активного
метаболіту клопідогрелю,
так і до
інгібування
тромбоцитів,
що, зокрема,
може
підвищити
ризик кровотечі.
Як
запобіжний
захід слід
уникати одночасного
застосування
із
клопідогрелем
сильних
індукторів CYP2C19
(див. розділ
«Особливості
застосування).

Інгібітори
CYP2C19. Оскільки
клопідогрель
перетворюється
у свій
активний
метаболіт
частково під
дією CYP2C19, то
застосування
препаратів,
які знижують
активність
цього
ферменту,
найімовірніше,
призведе до
зниження
концентрації
активного
метаболіту
клопідогрелю
у плазмі. Клінічне
значення
цієї
взаємодії не
з’ясоване. Тому
як
запобіжний
захід слід
уникати одночасного
застосування
сильних та
помірних
інгібіторів
CYP2C19 (див.
розділи
«Особливості
застосування»
та
«Фармакокінетика»).
До
препаратів,
які є
сильними або
помірними
інгібіторами
CYP2C19, належать
омепразол,
езомепразол,
флувоксамін,
флуоксетин,
моклобемід,
вориконазол,
флуконазол,
тиклопідин,
карбамазепін
та ефавіренц.

Інгібітори
протонної
помпи (ІПП). Омепразол у
дозі 80 мг 1 раз
на добу при
супутньому
застосуванні
з клопідогрелем
або в межах 12
годин між
прийомами
цих двох
препаратів
знижував
концентрацію
активного
метаболіту у
крові на 45 %
(навантажувальна
доза) і на 40 %
(підтримуюча
доза). Це
зниження
супроводжувалося
зменшенням
пригнічення
агрегації
тромбоцитів
на 39 %
(навантажувальна
доза) і на 21 %
(підтримуюча доза).
Очікується,
що в
аналогічну
взаємодію з
клопідогрелем
вступатиме і
езомепразол. За
результатами
обсерваційних
та клінічних
досліджень
отримано
суперечливі
дані
стосовно
клінічних
наслідків
цих фармакокінетичних
та
фармакодинамічних
взаємодій з
точки зору
розвитку
основних
кардіоваскулярних
подій. Як
запобіжний
захід не слід
одночасно з
клопідогрелем
застосовувати
омепразол або
езомепразол
(див. розділ
«Особливості
застосування»).
Менш
виражене
зниження
концентрацій
метаболіту у
крові спостерігалося
при
застосуванні
пантопразолу
або
лансопразолу.
При
одночасному
застосуванні
пантопразолу
у дозі 80 мг 1 раз
на добу
концентрації
активного
метаболіту у
плазмі
зменшилися
на 20 %
(навантажувальна
доза) та на 14 %
(підтримуюча
доза). Це
зниження
супроводжувалося
зменшенням
середнього
показника
пригнічення
агрегації
тромбоцитів
на 15 % та 11 %
відповідно.
Отримані
результати
вказують на
можливість
одночасного
застосування
клопідогрелю
та
пантопразолу.

Немає
доказів того,
що інші
лікарські
засоби, які
зменшують
вироблення
кислоти у
шлунку, такі
як,
наприклад, Н2-блокатори
або антациди,
впливають на
антитромбоцитарну
активність
клопідогрелю.

Бустерна
антиретровірусна
терапія. У ВІЛ-інфікованих
пацієнтів,
які отримують
бустерну
антиретровірусну
терапію (АРТ),
високий
ризик
виникнення
судинних подій. Суттєво
знижене
інгібування
тромбоцитів
спостерігалося
у пацієнтів з
ВІЛ, які отримували
АРТ,
підсилену
ритонавіром
або кобіцистатом.
Хоча
клінічна
значущість
цих даних не визначена,
отримано
спонтанні
повідомлення
про
ВІЛ-інфікованих
пацієнтів,
які отримували
АРТ, підсилену
ритонавіром, і
які
перенесли
повторні
оклюзійні
явища після
деобструкції
або
тромботичні
події на фоні
схеми
лікування ударними
дозами
клопідогрелю.
При
одночасному
застосуванні
клопідогрелю
та
ритонавіру можливе зниження середнього
інгібування
тромбоцитів.
Таким чином,
слід
відмовлятися
від
одночасного
застосування
клопідогрелю
з бустерною
АРТ.

Комбінація
з іншими
лікарськими
засобами. Було
проведено ряд
клінічних
досліджень з
клопідогрелем
та іншими
препаратами
для вивчення
потенційних
фармакодинамічних
і фармакокінетичних
взаємодій.
Клінічно
значущої
фармакодинамічної
взаємодії
при
застосуванні
клопідогрелю
одночасно з атенололом,
ніфедипіном
або з обома
препаратами
виявлено не
було. Крім того,
фармакодинамічна
активність
клопідогрелю
залишилася
практично
незміненою при
одночасному
застосуванні
з фенобарбіталом
та естрогеном.

Фармакокінетичні
властивості дигоксину
або теофіліну
не
змінювалися
при одночасному
застосуванні
з
клопідогрелем.
Антацидні
засоби не
впливали на
рівень
абсорбції
клопідогрелю.
Результати
дослідження
CAPRIE свідчать, що
фенітоїн і
толбутамід,
які
метаболізуються
за допомогою
ферменту CYP2C9,
можна
безпечно
застосовувати
одночасно з
клопідогрелем.

Лікарські
засоби, які є
субстратами
ферменту CYP2C8. Було
показано, що
клопідогрель
збільшує експозицію
репаглініду
у здорових
добровольців.
Дослідження in vitro
продемонстрували,
що це
збільшення
експозиції
репаглініду
обумовлене
інгібуванням
ферменту CYP2C8
глюкуронідним
метаболітом
клопідогрелю.
З огляду на
ризик збільшення
концентрацій
в плазмі
крові,
одночасне
застосування
клопідогрелю
та лікарських
засобів, які
виводяться з
організму переважно
за допомогою
метаболізму,
опосередкованого
ферментом CYP2C8
(таких як
репаглінід,
паклітаксел),
потребує
обережності
(див. розділ
«Особливості
застосування»).
За винятком
інформації
щодо
взаємодії зі специфічними
лікарськими
засобами,
наведеної
вище,
дослідження
щодо
взаємодії клопідогрелю
з лікарськими
засобами, які
зазвичай
призначають
хворим на
атеротромбоз,
не
проводилися.
Однак
пацієнти, які
брали участь
у клінічних
дослідженнях
клопідогрелю,
застосовували
одночасно
інші
препарати,
включаючи
діуретики,
бета-блокатори,
інгібітори
ангіотензинперетворювального
ферменту,
антагоністи кальцію,
засоби, що
знижують
рівень
холестерину,
коронарні
вазодилататори,
антидіабетичні
засоби
(включаючи
інсулін),
протиепілептичні
засоби та
антагоністи
GPIIb/IIIa, без ознак
клінічно
значущої
побічної дії.

Як
і у разі
застосування
інших
пероральних
інгібіторів
P2Y12, одночасне
застосування
опіоїдних
агоністів
може
потенційно
затримати та
зменшити
абсорбцію
клопідогрелю,
ймовірно,
через
уповільнене
випорожнення
шлунка.
Клінічна
значущість
цього
невідома. Слід
розглянути
застосування
парентерального
антитромбоцитарного
засобу
пацієнтам з
гострим коронарним
синдромом,
які
потребують
одночасного
введення
морфіну або
інших агоністів
опіоїдів.

Розувастатин.
Встановлено,
що
клопідогрель
підвищує експозицію
розувастатину
у пацієнтів у
2 рази (AUC) та 1,3
рази (Cmax) після
введення
дози
клопідогрелю
300 мг та в 1,4 рази (AUC) без впливу
на Cmax після
повторного
введення
дози 75 мг
клопідогрелю.

Особливості
застосування.

Кровотеча
та
гематологічні
розлади. Через
ризик розвитку
кровотечі та
гематологічних
побічних
реакцій слід
негайно
провести
розгорнутий
аналіз крові
та/або інші
відповідні тести,
якщо під час
застосування
препарату спостерігаються
симптоми, що
свідчать про
можливість
кровотечі
(див. розділ
«Побічні
реакції»). Як
і інші
антитромбоцитарні
засоби, клопідогрель
слід застосовувати
з
обережністю
пацієнтам з
підвищеним
ризиком
кровотечі
внаслідок
травми,
хірургічного
втручання
або інших
патологічних
станів, а
також у разі
застосування
пацієнтами
АСК,
гепарину,
інгібіторів
глікопротеїну
IIb/IIIа або
нестероїдних
протизапальних
препаратів,
включаючи інгібітори
ЦОГ-2, або
селективні
інгібітори
зворотного
захоплення
серотоніну
(СІЗЗС), або
потужні індуктори
CYP2C19, або інші
лікарські
засоби, такі
як пентоксифілін,
застосування
яких
супроводжується
підвищенням
ризику
геморагічних
явищ (див.
розділ «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).
Необхідно
уважно
стежити за
проявами у пацієнтів
симптомів
кровотечі, у
тому числі прихованої
кровотечі,
особливо у
перші тижні
лікування
та/або після
інвазійних
процедур на
серці та
хірургічних
втручань.
Одночасне
застосування
клопідогрелю
з пероральними
антикоагулянтами
не рекомендується,
оскільки це
може
посилити
інтенсивність
кровотеч
(див. розділ «   з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

У разі
планового
хірургічного
втручання, коли
антитромбоцитарний
ефект є
тимчасово небажаним,
лікування
клопідогрелем
слід
припинити за
7 днів до
операції.
Пацієнти
повинні повідомляти
лікаря (у т.ч.
стоматолога)
про те, що
вони
приймають
клопідогрель,
перед
призначенням
їм будь-якої
операції чи
перед
застосуванням
нового
лікарського
засобу. Клопідогрель
подовжує
тривалість
кровотечі,
тому його
слід
обережно
застосовувати
пацієнтам з
підвищеним
ризиком
кровотечі
(особливо
шлунково-кишкової
та внутрішньоочної).
Пацієнтів
слід
попередити,
що під час
лікування
клопідогрелем
(окремо або у
комбінації з
АСК)
кровотеча
може
зупинятися
пізніше, ніж
зазвичай, і
що пацієнти
повинні повідомляти
лікаря про
кожен
випадок незвичної
(за місцем чи
тривалістю)
кровотечі.

Тромботична
тромбоцитопенічна
пурпура (ТТП). Дуже рідко
спостерігалися
випадки
тромботичної
тромбоцитопенічної
пурпури (ТТП) після
застосування
клопідогрелю,
іноді навіть
після його
короткочасного
застосування.
ТТП
проявляється
тромбоцитопенією
та мікроангіопатичною
гемолітичною
анемією з
неврологічними
проявами,
нирковою
дисфункцією
або гарячкою.
ТТП є
потенційно
небезпечним
станом, який
може
призводити
до летального
наслідку і
тому
потребує
негайного
лікування, у
тому числі
проведення
плазмаферезу.

Набута
гемофілія. Повідомлялося
про випадки
розвитку
набутої
гемофілії
після
застосування
клопідогрелю.
У разі
підтвердженого
окремого збільшення
АЧТЧ
(активованого
часткового тромбопластинового
часу), що
супроводжується
або не
супроводжується
кровотечею, питання
про
діагностування
набутої гемофілії
повинно бути
розглянуто.
Пацієнти з підтвердженим
діагнозом
набутої
гемофілії
повинні
знаходитися
під наглядом
спеціаліста
і отримувати
належне
лікування; застосування
клопідогрелю
таким
пацієнтам
слід припинити.

Нещодавно
перенесений
ішемічний
інсульт.

• Початок
лікування:

- у хворих
з гострим
малим ІІ або
ТІА від помірного
до високого
ризику
подвійну
антитромбоцитарну
терапію
(клопідогрель
та АСК) слід
розпочинати
не пізніше
ніж через 24
години від
початку виникнення.

- немає
даних щодо
співвідношення
користь/ризик
короткотривалої
подвійної
антитромбоцитарної
терапії у
хворих з
гострим малим
ІІ або ТІА
від
помірного до
високого ризику
з
(нетравматичними)
внутрішньочерепними
крововиливами
в анамнезі.

-  у
хворих з
обширним ІІ
монотерапію
клопідогрелом
слід
починати
лише після перших
7 днів з
моменту
винекнення.

• Хворі з
обширним ІІ (NIHSS
>4): через
відсутність даних
застосування
подвійної
антитромбоцитарної
терапії не
рекомендується
(див. розділ
«Показання»).

•
Нещодавній
малий ІІ або
ТІА від
помірного до
високого
ризику у
хворих, яким
показане або
планується
втручання.

Немає
даних, що
підтверджують
застосування
подвійної
антитромбоцитарної
терапії у
хворих, яким
показано
лікування
каротидною
ендартеректомією
або
внутрішньосудинною
тромбектомією,
або у хворих,
яким
планується
тромболізис
або
антикоагулянтна
терапія.
Подвійна
антитромбоцитарна
терапія в цих
ситуаціях не
рекомендується.

Цитохром Р450
2С19 (CYP2C19). Фармакогенетика: у
пацієнтів із
генетично
зниженою
функцією CYP2C19
спостерігається
менша
концентрація
активного
метаболіту
клопідогрелю
у плазмі та
менш
виражений
антитромбоцитарний
ефект при
застосуванні
рекомендованих
доз
клопідогрелю.
Зараз
існують
тести, які
дають змогу
виявити
генотип CYP2C19 у
пацієнта.

Оскільки
клопідогрель
перетворюється
у свій
активний
метаболіт
частково під
дією CYP2C19, то
застосування
препаратів,
які знижують
активність
цього
ферменту,
найімовірніше,
призведе до
зменшення
концентрації
активного
метаболіту
клопідогрелю
у плазмі.
Однак
клінічне
значення
цієї взаємодії
не з’ясоване.
Тому як
запобіжний
захід слід
уникати
одночасного
застосування
сильних та
помірних
інгібіторів
CYP2C19 (див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»;
перелік
інгібіторів
CYP2C19 наведено у
розділі
«Фармакокінетика»).

Очікується,
що
застосування
лікарських засобів,
що індукують
активність CYP2C19,
призведе до
підвищення
рівня
активного
метаболіту
клопідогрелю
та може
посилити ризик
кровотечі. Як
запобіжний
захід слід уникати
одночасного
застосування
сильних
індукторів CYP2C19
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види взаємодій»).

Субстрати
ферменту CYP2C8. Необхідно
дотримуватися
обережності
пацієнтам, які
отримують
одночасно
клопідогрель
та лікарські
засоби, що є
субстратами
ферменту CYP2C8
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Перехресна
гіперчутливість
тієнопіридинів.
Пацієнтів
слід
перевірити
щодо
наявності в анамнезі
гіперчутливості
до інших
тієнопіридинів
(таких як
клопідогрель,
тиклопідин,
прасугрель),
тому що
надходили
повідомлення
про
перехресну
гіперчутливість
тієнопіридинів
(див. розділ
«Побічні
реакції).
Застосування
тієнопіридинів
може призвести
до виникнення
від легких до
тяжких
алергічних реакцій,
таких як
висип, набряк
Квінке, або гематологічних
перехресних
реакцій, таких
як
тромбоцитопенія
і
нейтропенія. Пацієнти,
які мали в
анамнезі
алергічні реакції
і/або
гематологічні
реакції на
один тієнопіридин,
можуть мати
підвищений
ризик
розвитку тієї
ж або іншої
реакції на
інший
тієнопіридин.
Рекомендується
моніторинг щодо
наявності
ознак
гіперчутливості
у пацієнтів з
відомою
алергією на
тієнопіридини.

Порушення
функції
нирок. Терапевтичний
досвід
застосування
клопідогрелю
пацієнтам з
нирковою недостатністю
обмежений,
тому таким
пацієнтам
препарат
слід
призначати з
обережністю
(див. розділ
«Спосіб
застосування
та дози»).

Порушення
функції
печінки. Досвід
застосування препарату
пацієнтам із
захворюваннями
печінки
середньої
тяжкості та
можливістю
виникнення
геморагічного
діатезу
обмежений,
тому таким
хворим
клопідогрель
слід призначати
з
обережністю
(див. розділ
«Спосіб застосування
та дози»).

Допоміжні
речовини. Медогрель
містить
лактозу.
Пацієнтам з
такими рідкісними
спадковими
захворюваннями
як непереносимість
галактози, загальний
дефіцит
лактази або
порушення
мальабсорбції
глюкози-галактози
не слід
приймати цей
препарат. Також
містить
лецитин. Якщо
хворий має
підвищену
чутливість
до арахісу
або сої, цей
лікарський
засіб слід
застосовувати.

Особливі
застереження
щодо
видалення залишків
та відходів. Будь-який
невикористаний
препарат або
відходи
потрібно
знищити
відповідно
до місцевих
вимог.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Вагітність. Через
відсутність
клінічних
даних про застосування
клопідогрелю
у період
вагітності
небажано
призначати
препарат
вагітним
жінкам
(застережний
захід).

Досліди
на тваринах
не виявили
прямого або
опосередкованого
негативного
впливу на
вагітність,
розвиток
ембріона/плода,
пологи та
постнатальний
розвиток.

Годування
груддю.
Невідомо, чи
екскретується
клопідогрель
у грудне
молоко
людини. У
дослідженнях
на тваринах
було
показано, що
він
екскретується
в грудне
молоко, тому
під час
лікування
препаратом
годування
груддю слід
припинити.

Фертильність.
Під час
досліджень
на
лабораторних
тваринах не
було
виявлено
негативного
впливу клопідогрелю
на
фертильність.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими

механізмами.
Клопідогрель
не впливає
або має
незначний
вплив на швидкість
реакції при
керуванні автотранспортом
або роботі з
іншими механізмами.

Спосіб
застосування
та дози.

Дорослі, у т.ч.
пацієнти
літнього
віку. Медогрель
приймати по 75
мг 1 раз на
добу
незалежно
від прийому їжі.

У хворих із
гострим
коронарним
синдромом без підйому
сегмента ST
(нестабільна
стенокардія
або інфаркт
міокарда без
зубця Q на ЕКГ)
лікування
клопідогрелем
розпочинати
з
одноразової
навантажувальної
дози 300 мг, а
потім
продовжувати
дозою 75 мг 1 раз
на добу (з
ацетилсаліциловою
кислотою
(АСК) у дозі 75−325
мг на добу).
Оскільки
застосування
більш
високих доз
АСК підвищує
ризик кровотечі,
рекомендується
не
перевищувати
дозу ацетилсаліцилової
кислоти 100 мг.
Оптимальна
тривалість
лікування
формально не
встановлена.
Результати
клінічних
досліджень
свідчать на
користь
застосування
препарату до
12 місяців, а
максимальний
ефект спостерігався
через 3
місяці
лікування
(див. розділ
«Фармакологічні
властивості»).

Хворим
із гострим
інфарктом
міокарда з
підйомом сегмента
ST
клопідогрель
приймати по 75
мг 1 раз на
добу, починаючи
з
одноразової
навантажувальної
дози 300 мг у
комбінації з
АСК, з
застосуванням
тромболітичних
препаратів
або без них. Лікування
хворих віком
від 75 років
починати без
навантажувальної
дози клопідогрелю.
Комбіновану
терапію слід
розпочинати
якомога
раніше після
появи симптомів
і
продовжувати
принаймні 4
тижні. Користь
від
застосування
комбінації
клопідогрелю
з АСК понад
чотири тижні
при цьому захворюванні
не вивчалася
(див. розділ
«Фармакологічні
властивості»).

Пацієнтам
з
фібриляцією
передсердь
клопідогрель
застосовувати
в
однократній
добовій дозі
75 мг. Разом із
клопідогрелем
слід
розпочати та
продовжувати
застосування
АСК (у дозі 75−100
мг на добу)
(див. розділ
«Фармакологічні
властивості»).

У разі
пропуску
дози:

– якщо з
моменту, коли
потрібно
було приймати
чергову дозу,
минуло менше
12 годин: пацієнт
має негайно
прийняти
пропущену
дозу, а наступну
дозу вже
приймати у
звичний час;

– якщо
минуло
більше 12
годин,
пацієнт має
приймати
наступну
чергову дозу
у звичний час
та не
подвоювати
дозу з метою
компенсування
пропущеної
дози.

Ниркова
недостатність.
Терапевтичний
досвід
застосування препарату
пацієнтам з
нирковою
недостатністю
обмежений
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Печінкова
недостатність. Терапевтичний
досвід
застосування
препарату
пацієнтам із
захворюваннями
печінки
середньої
тяжкості та
можливістю
виникнення
геморагічного
діатезу
обмежений (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Діти. Клопідогрель
не слід застосовувати
дітям (віком
до 18 років),
оскільки не
має даних
щодо
ефективності
препарату
для цієї
вікової
категорії
пацієнтів
(див. розділ
«Фармакодинаміка»).

Передозування.

При
передозуванні
клопідогрелю
можливе подовження
часу
кровотечі з
подальшими ускладненнями.
У разі
виникнення
кровотечі
рекомендується
симптоматичне
лікування.

Антидот
фармакологічної
активності
клопідогрелю
невідомий.
При
необхідності
негайного
корегування
подовженого
часу кровотечі
дія
клопідогрелю
може бути
припинена
шляхом
переливання
тромбоцитарної
маси.

Побічні
реакції.

Побічні
реакції
розподілені
за системою «Орган-Клас»,
частота їх
виникнення
визначена
таким чином:
часто (від > 1/100 до <1/10),
нечасто (від > 1/1000 до <1/100),
рідко (від > 1/10000 до <1/1000),
дуже рідко (< 1/10000),
частота
невідома (не
можна
оцінити за
наявними
даними). Для
кожного
класу
системи
органів
побічні
ефекти
зазначені у
порядку
зниження їхньої
серйозності.

З боку
крові та
лімфатичної
системи.
Нечасто – тромбоцитопенія,
лейкоцитопенія,
еозинофілія;
рідко –
нейтропенія,
включаючи
тяжку нейтропенію;
дуже рідко,
частота
невідома* –
тромботична
тромбоцитопенічна
пурпура (ТТП)
(див. розділ
«Особливості
застосування»),
апластична
анемія,
панцитопенія,
агранулоцитоз,
тяжка
тромбоцитопенія,

набута
гемофілія А,
гранулоцитопенія,
анемія.

З
боку серця. Дуже
рідко,
частота
невідома* – Коуніс-синдром
(вазоспастична
алергічна стенокардія/алергічний
інфаркт
міокарда) як
наслідок
реакції
підвищеної
чутливості
до
клопідогрелю*.

З боку
імунної
системи. Дуже
рідко, частота
невідома*  –
сироваткова
хвороба,
анафілактоїдні
реакції,
перехрестна
гіперчутливість
тієнопіридинів
(таких як
тіклопідин,
прасугрель)
(див. розділ
«Особливості
застосування»)*,
аутоімунний
інсуліновий
синдром, що
може
призвести до
тяжкої
гіпоглікемії,
зокрема у
пацієнтів з HLA
DRA4 підтипом.

Психічні
розлади. Дуже
рідко,
частота
невідома*  –
галюцинації,
сплутаність
свідомості.

З
боку
нервової
системи. Нечасто
–
внутрішньо-черепні
кровотечі (у
деяких випадках
– з летальним
наслідком),
головний біль,
парестезія,
запаморочення;
дуже рідко,
частота
невідома* – зміна
смакового
сприйняття, агевзія.

З
боку органів
зору. Нечасто
– крововилив
в ділянку ока
(кон’юнктивальна,
окулярна, ретинальна).

З
боку органів
слуху та
лабіринту. Рідко  – вертиго.

З
боку судин. Часто –
гематома;
дуже рідко,
частота
невідома* – тяжкий
крововилив,
кровотеча з
операційної
рани,
васкуліт,
артеріальна
гіпотензія.

З боку
дихальної
системи,
органів
грудної клітки
та
середостіння.             Часто –
носова
кровотеча;
дуже рідко,
частота невідома*  –
кровотечі
респіраторних
шляхів
(кровохаркання,
легенева
кровотеча),
бронхоспазм,
інтерстиціальний
пневмоніт,
еозинофільна
пневмонія.

З боку
шлунково-кишкового
тракту. Часто – шлунково-кишкова
кровотеча,
діарея,
абдомінальний
біль,
диспепсія; нечасто
– виразка
шлунка та
дванадцятипалої
кишки,
гастрит,
блювання,
нудота,
запор,
метеоризм;
рідко –
ретроперитонеальний
крововилив; дуже
рідко,
частота
невідома* – шлунково-кишкові
та
ретроперитонеальні
кровотечі з
летальним
наслідком,
панкреатит,
коліт (зокрема
виразковий
або
лімфоцитарний),
стоматит.

З боку гепатобіліарної
системи. Дуже
рідко,
частота
невідома*  –
гостра
печінкова
недостатність,
гепатит,
аномальні
результати
показників
функції
печінки.

З
боку шкіри та
підшкірної клітковини. Часто
– підшкірний
крововилив; нечасто
– висипання,
свербіж,
внутрішньо-шкірні
крововиливи
(пурпура);  дуже
рідко,
частота
невідома*  –
бульозний
дерматит
(токсичний епідермальний
некроліз,
синдром
Стівенса-Джонсона,
мультиформна
еритема,
гострий генералізований
екзантематозний
пустульоз
(ГГЕП)),
ангіоневротичний
набряк,
медикаментозний
синдром
гіперчутливості,
медикаментозне
висипання з
еозинофілією
та системними
проявами (DRESS
синдром), еритематозні
або
ексфоліативні
висипання, кропив'янка,
екзема,
червоний плоский
лишай.

Розлади
з боку
репродуктив-ної
системи та молочних
залоз.  Рідко  – гінекомастія.

З
боку
опорно-рухового
апарату та
сполучної
тканини. Дуже
рідко,
частота
невідома* –
кістково-мʼязкові
крововиливи
(гемартроз),
артрит,
артралгія,
міалгія.

З боку
нирок та
сечовивідних
шляхів.  Нечасто
– гематурія;
дуже рідко,
частота
невідома*    – гломерулонефрит,
підвищення
рівня креатиніну
в крові.

Загальні
розлади та
реакції у
місці введення
препарату. Часто –
кровотеча у
місці
ін’єкції;
дуже рідко,
частота
невідома*   –
гарячка.

Зміни
в
результатах
лабораторних
дослідженнях.
Нечасто
– подовження
часу
кровотечі,
зниження кількості
нейтрофілів
і
тромбоцитів.

*
Інформація
стосовно
клопідогрелю
з частотою
«частота
невідома».

Повідомлення
про
підозрювані
побічні реакції. Повідомлення
про
підозрювані
побічні реакції
після
схвалення
лікарського
засобу дозвільними
органами є
важливою
процедурою.
Це дозволяє
здійснювати
постійний моніторинг
співвідношення
«користь/ризик»
застосування
цього
лікарського
засобу. Медичних
працівників
просять
повідомляти
про усі
підозрювані
побічні
реакції
через
національні системи
повідомлень.

Термін
придатності. Для
блістера з
полівінілхлориду
та алюмінієвої
фольги – 1 рік.

Для
алюмінієвого
блістера – 3
роки.

Умови
зберігання. Для
блістера з полівінілхлориду
та
алюмінієвої
фольги: зберігати
при температурі
не вище     25 °С в
оригінальній
упаковці в
недоступному
для дітей
місці.

Для
алюмінієвого
блістера:
зберігати
при температурі
не вище 30 °С в
оригінальній
упаковці в
недоступному
для дітей місці.

Упаковка.
По 10
таблеток,
вкритих
плівковою
оболонкою, у
блістері. По 3 блістери в
картонній
коробці.

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник.

1. Medochemie LTD (Central Factory) /
Медокемі ЛТД
(Центральний
Завод).

2. Actavis LTD /
Актавіс ЛТД.

Місцезнаходження
виробника та
його адреса
місця
провадження
діяльності.

1. 1-10 Constantinoupoleos Street, Limassol,
3011, Cyprus /

1-10 вул.
Константинуполес,
Лімассол, 3011,
Кіпр.

2. ВLB015, BLB016, Bulebel Industrial
Estate, Zejtun ZTN3000, Malta /

БЛБ015,
БЛБ016, Балебел
Індастріал
Істейт, Зейтан
ЗТН3000, Мальта.