ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського засобу

Труксима

(Truxima®)

Склад:

діюча
речовина: ритуксимаб;

1
мл препарату
містить 10 мг
ритуксимабу;
1 флакон (50 мл концентрату)
містить 500 мг ритуксимабу; 1 флакон (10
мл
концентрату)
містить 100 мг ритуксимабу;

допоміжні
речовини: натрію
цитрат,
дигідрат;
полісорбат 80;
натрію
хлорид; вода
для ін’єкцій.

Лікарська
форма. Концентрат
для розчину
для інфузій.

Основні
фізико-хімічні
властивості: розчин
від
прозорого до
опалесціюючого, від
безбарвного
до
блідо-жовтого
кольору.

Фармакотерапевтична
група. Антинеопластичні
та
імуномодулюючі
засоби.
Антинеопластичні
засоби. Моноклональні
антитіла і
кон’югати
антитіла з
лікарським
засобом. Інгібітори
CD20 (Кластери
диференціації
20). Ритуксимаб.

Код
АТХ L01F A01.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Ритуксимаб
–
це
генно-інженерні
химерні
моноклональні
антитіла
миші/людини,
які є
глікозильованим
імуноглобуліном
із
послідовностями
постійного
домена IgG1
людини та
легких і
важких
ланцюгів
змінних
доменів миші.
Антитіла
виробляються
суспензійною
культурою
клітин
ссавців
(яєчники
китайського
хом’яка) і
очищаються
за допомогою
афінної
хроматографії
й іонообміну
із застосуванням
особливих
процедур
інактивації
і видалення
вірусів.
Ритуксимаб специфічно
зв’язується з трансмембранним
антигеном CD20,
неглікозильованим
фосфопротеїном,
розташованим
на пре-В-лімфоцитах
і зрілих
лімфоцитах.
Цей антиген
експресується
більш ніж у  95 % усіх
В-клітин
неходжкінських
лімфом.

CD20
розташований
на
нормальних і
злоякісних
В-клітинах,
але
відсутній на
стовбурових
гемопоетичних
клітинах,
про-В-клітинах,
здорових
плазматичних
клітинах та
здорових клітинах
інших тканин.
Після
зв’язування з
антитілом CD20
не
інтерналізується
і не видаляється
із клітинної
мембрани в
навколишнє
середовище. CD20
не циркулює в
плазмі у вигляді
вільного
антигену і
тому не
конкурує за
зв’язування
з антитілами.

Домен Fab
ритуксимабу
зв’язується
з антигеном CD20
на В-лімфоцитах,
а домен Fс
ініціює
імунологічні
реакції, які
викликають
лізис
В-клітин. Можливі
механізми
клітинного
лізису
включають
комплементзалежну
цитотоксичність
внаслідок C1q
зв’язування
і
антитілозалежну
клітинну
цитотоксичність,
опосередковану
одним або
кількома
рецепторами
Fcγ на
поверхні
гранулоцитів,
макрофагів
та НК-клітин.
Також було
продемонстровано,
що зв’язування
ритуксимабу
з антигеном CD20
на В-лімфоцитах
індукує
загибель
клітин внаслідок
апоптозу.

Число
В-клітин у
периферичній
крові після першого
введення
препарату
знижується до
рівня
нижче норми.
У пацієнтів,
яких лікували
з приводу
злоякісних
захворювань
крові, через 6
місяців
кількість
В-клітин
починає
відновлюватися,
повертаючись
до норми протягом
12 місяців
після
завершення
терапії, однак
в деяких
пацієнтів
тривалість
періоду відновлення
кількості
В-клітин може
бути довша (в
середньому 23
місяці після
індукційної
терапії). У
пацієнтів з
ревматоїдним
артритом
раптове
виснаження
В-клітинної
популяції у
периферичній
крові
спостерігалось
після двох
інфузій 1000 мг
ритуксимабу,
розділених
14-денним
інтервалом.
Кількість
В-клітин у
периферичній
крові
починала
зростати з
24-го тижня, а
ознаки
поновлення цієї
популяції клітин
спостерігались
у більшості пацієнтів
до 40-го тижня
незалежно
від того, застосовували
ритуксимаб
як монотерапію
чи в
комбінації з
метотрексатом.
У невеликої
кількості
пацієнтів
спостерігалося
подовження
періоду
зменшення
числа
периферичних
В-клітин до 2
років або
більше після
введення
останньої
дози
ритуксимабу.
У пацієнтів із
гранулематозом
з
поліангіїтом
або у пацієнтів
з
мікроскопічним
поліангіїтом
число
периферичних
В-клітин у
крові зменшилося
до < 10
клітин/мкл
після двох
інфузій ритуксимабу
у
дозі 375 мг/м2 з
частотою
введення один
раз на
тиждень і
залишалося
на цьому рівні
у більшості
пацієнтів до
6-го місяця. Ознаки
відновлення
числа
В-клітин до
рівня > 10
клітин/мкл
спостерігалися
у більшості
пацієнтів (81 %) до
12-го місяця, і у
87 % – до 18-го
місяця.

Фармакокінетика.

Неходжкінська
лімфома

За
даними
популяційного
фармакокінетичного
аналізу у 298
пацієнтів з
неходжкінською
лімфомою при
одноразовому
або багаторазовому
введенні
ритуксимабу
як монотерапії
або в
комбінації з
хіміотерапією
за схемою
лікування
СНОР
(циклофосфамід,
доксорубіцин,
вінкристин,
преднізолон)
(дози
ритуксимабу
становили
від 100 до 500 мг/м2)
неспецифічний
кліренс (CL1),
специфічний
кліренс (CL2)
(вірогідно,
пов’язані з
В-клітинами
або пухлинним
навантаженням)
і
центральний
об’єм
розподілу (V1)
становили 0,14
л/добу, 0,59 л/добу
та 2,71 л
відповідно.
Медіана
термінального
періоду
напіввиведення
ритуксимабу
становила 22
дні (від 6,1 до 52
днів).
Початковий
рівень CD19-позитивних
клітин та
розмір
пухлинного
вогнища
впливають на
CL2
ритуксимабу,
який вводять
у дозі 375 мг/м2
внутрішньовенно
один раз на
тиждень протягом
4 тижнів (за
даними від 161
пацієнта).
Показник CL2
був вищим у
пацієнтів з
більш
високим рівнем
CD19-позитивних
клітин або
більшим
розміром
пухлинного
вогнища.
Однак
індивідуальна
варіабельність
CL2
зберігається
і після
корекції
розміру пухлинного
вогнища та
рівня
CD19-позитивних
клітин.
Відносно
невеликі
зміни
показника V1
залежать від
площі
поверхні
тіла (1,53–2,32 м2) і
від
хіміотерапії
за схемою
СНОР. Така варіабельність
V1 (27,1 % та 19,0 %) за
рахунок
коливання
площі
поверхні
тіла (1,53–2,32 м2)
та
одночасної
терапії за
схемою
лікування
СНОР
відповідно
була
відносно
незначною.
Вік, стать та
загальний
стан пацієнта
за шкалою
ВООЗ не
впливають на
фармакокінетику
ритуксимабу.
Таким чином,
корекція
дози
ритуксимабу
у зв’язку з
вищезгаданими
факторами
суттєво не
впливає на
фармакокінетичну
варіабельність.

При
введенні ритуксимабу
шляхом
внутрішньовенної
інфузії в
дозі 375 мг/м2 з
тижневими
інтервалами
(загалом 4
дози) 203 пацієнтам
з
неходжкінською
лімфомою, які
раніше не
отримували
ритуксимаб,
середня
максимальна
концентрація
(Cmax) після
четвертої
інфузії
становила 486
мкг/мл
(діапазон від
77,5 до 996,6 мкг/мл).
Ритуксимаб
був виявлений
у сироватці
крові
пацієнтів
через 3–6
місяців
після
завершення
останнього
курсу
лікування.

При
введенні
ритуксимабу
в дозі 375 мг/м2 шляхом
внутрішньовенної
інфузії з
тижневими інтервалами
(загалом 8 доз) 37
пацієнтам з
неходжкінською
лімфомою
середня
максимальна концентрація
(Cmax) зростала
із кожною
наступною
інфузією,
змінюючись
із
середнього
значення 243 мкг/мл
(діапазон від
16 до 582 мкг/мл)
після першої інфузії
до 550 мкг/мл
(діапазон від
171 до 1177 мкг/мл)
після восьмої
інфузії.

Фармакокінетичний
профіль ритуксимабу
(6
інфузій по 375
мг/м2) у
комбінації з
6 циклами
хіміотерапії
СНОР був
практично таким
же, як і при
монотерапії.

Діти з
ДВВКЛ/ЛБ/BЛБ/ЛПЛБ

У
клінічному
дослідженні,
в якому брали
участь діти з
ДВВКЛ/ЛБ/BЛБ/ЛПЛБ,
фармакокінетика
вивчалася в
підгрупі 35
пацієнтів
віком від 3
років.
Фармакокінетичні
параметри
були
порівнянними
у двох групах
(пацієнти
віком ≥ 3 –
< 12 років та ≥ 12 – < 18 років).
Після двох
внутрішньовенних
інфузій ритуксимабу по 375 мг/м2 у
кожному з
двох
індукційних
циклів (цикли
1 та 2) із
наступним
застосуванням
однієї внутрішньовенної
інфузії
ритуксимабу
у дозі 375 мг/м2
у кожному
консолідаційному
циклі (цикли 3
та 4)
максимальна
концентрація
була найвищою
після
четвертої
інфузії (цикл
2) із геометричним
середнім 347 мкг/мл із
подальшим
меншим
геометричним
середнім
максимальної
концентрації
(цикл 4: 247 мкг/мл). При
застосуванні
цього режиму
дозування
підтримувалися
такі
найнижчі  концентрації:
геометричне
середнє
41,8 мкг/мл (перед
введенням дози
в циклі 2 після
1 циклу),
67,7 мкг/мл (перед
введенням
дози в циклі 3 після
2 циклів) та
58,5 мкг/мл (перед
введенням
дози в циклі 4 після
3 циклів).
Середній
період
напіввиведення
у дітей віком
від 3 років
становив 26
днів.

Фармакокінетичні
характеристики
ритуксимабу
у дітей з
ДВВКЛ/ЛБ/BЛБ/ЛПЛБ
були подібні
до таких, що
спостерігалися
у дорослих
пацієнтів з неходжкінською
лімфомою.

Для
вікової
групи ≥ 6
місяців – < 3
років фармакокінетичні
дані
відсутні,
однак популяційне
фармакокінетичне
прогнозування
підтримує
порівнянну
системну
експозицію (AUC, Ctrough)
у цій віковій
групі з такою
у групі ≥ 3
років
(таблиця 1).
Менший
розмір
пухлини на
початковому
рівні
пов’язаний
із вищою
експозицією
через менший
кліренс,
залежний від
часу, однак
системна
експозиція,
на яку
впливає
різний розмір
пухлини,
залишається
в діапазоні
експозиції,
що була
ефективною
та мала
прийнятний
профіль
безпеки.

Таблиця 1.
Прогнозовані
фармакокінетичні
параметри
після режиму
дозування
ритуксимабу
дітям із
ДВВКЛ/ЛБ/BЛБ/ЛПЛБ

Вікова
група

≥ 6
місяців –
< 3 років

≥ 3 –
< 12 років

≥ 12 – <
18 років

Cmin (мкг/мл)

47,5 (0,01–179)

51,4 (0,00–182)

44,1 (0,00–149)

AUC1–4цикли

(мкг*день/мл)

13 501 (278–31070)

11 609 (135–31 157)

11 467 (110–27 066)

Результати
наведені як
медіана
(мінімум – максимум);
Cmin є показником
циклу 4.

Хронічний
лімфолейкоз

Ритуксимаб
застосовували
шляхом
внутрішньовенної
інфузії:
перша доза
циклу 375 мг/м2
була
підвищена до
500 мг/м2
кожного
циклу з 5 доз у
комбінації з
флударабіном
і
циклофосфамідом
при
хронічному лімфолейкозі.
Середня
максимальна
концентрація
(Cmax)
(N = 15) після
п’ятої
інфузії
ритуксимабу
у дозі 500 мг/м2
становила 408
мкг/мл
(діапазон від
97 до 764 мкг/мл),
середній термінальний
період
напіввиведення
– 32 дні (від 14 до 62
днів).

Ревматоїдний
артрит

Після
двох
внутрішньовенних
інфузій ритуксимабу
в дозі 1000 мг,
проведених з
двотижневою
перервою,
середній
термінальний
період
напіввиведення
становив 20,8
дня (від 8,58 до 35,9
дня),
середній
системний
кліренс – 0,23
л/добу (від 0,091
до 0,67 л/добу), а
середній
рівноважний
об’єм розподілу
– 4,61 л (від 1,7 до 7,51 л). За
даними
популяційного
фармакокінетичного
аналізу системний
кліренс та
період
напіввиведення
становили 0,26 л/добу
та 20,4 дня
відповідно. За
даними
популяційного
фармакокінетичного
аналізу площа
поверхні
тіла і стать
були
найбільш значущими
коваріатами,
що
пояснювали
індивідуальну
варіабельність
фармакокінетичних
показників.
Після
корекції за
площею поверхні
тіла
пацієнти
чоловічої
статі мали
більший
об’єм
розподілу і
кліренс, ніж
пацієнти
жіночої
статі.
Пов’язані зі
статтю
відмінності
у
фармакокінетичних
показниках
не мали
клінічного
значення,
тому
корекція
дози не
потрібна.
Фармакокінетичні
показники пацієнтів
з ураженням
функції
печінки або нирок
відсутні.

Фармакокінетику
ритуксимабу
оцінювали після
двох
внутрішньовенних
введень по 500 мг
і 1000 мг у 1-й та на
15-й день у
чотирьох
дослідженнях.
Фармакокінетика
ритуксимабу
була
дозопропорційною
в межах
досліджуваного
обмеженого
діапазону дозування.
Середнє
значення Cmax
ритуксимабу
в сироватці
крові після
першої
інфузії
коливалося
від 157 до 171 мкг/мл
при введенні
2 доз по 500 мг і
від 298 до 341
мкг/мл при
введенні 2
доз по 1000 мг. Після
другої
інфузії
середнє
значення Cmax
коливалося
від 183 до 198
мкг/мл при
введенні 2 доз
по 500 мг і від 355
до 404 мкг/мл при
введенні 2
доз по 1000 мг.
Середній
термінальний
період напіввиведення
коливався
від 15 до 16 днів
при введенні
2 доз по 500 мг і
від 17 до 21 дня
при введенні
2 доз по 1000 мг.
Середнє
значення Cmax
було вищим на
16–19 %
після другої
інфузії
порівняно з
таким після
першої
інфузії для
обох доз.

Фармакокінетику
ритуксимабу
оцінювали
після двох
внутрішньовенних
інфузій 2 доз
по 500 мг та 2 доз
по 1000 мг під час
другого
курсу лікування.
Середнє
значення Cmax
ритуксимабу
в сироватці
крові після
першої
інфузії
становило
від 170 до 175
мкг/мл при
введенні 2
доз по 500 мг і
від 317 до 370
мкг/мл при
введенні 2
доз по 1000 мг. Cmax
після другої
інфузії
становила 207
мкг/мл при
введенні 2
доз по 500 мг і
коливалася
від 377 до 386 мкг/мл
при введенні
2 доз по 1000 мг.
Середній
термінальний
період
напіввиведення
після другої
інфузії
другого
курсу
становив 19
днів при введенні
2 доз по 500 мг і
коливався
від 21 до 22 днів при
введенні 2
доз по 1000 мг.
Фармакокінетичні
показники
ритуксимабу
були
порівнянними
протягом
двох курсів
лікування.

Фармакокінетичні
показники в
популяції пацієнтів,
які
неадекватно
відповіли на
терапію
інгібіторами
фактора
некрозу пухлини,
після
застосування
такої ж схеми
лікування (2
інфузії по 1000
мг
внутрішньовенно
з інтервалом
2 тижні) були
подібними:
середня Cmax у
сироватці
крові
становила 369
мкг/мл,
середній
термінальний
період
напіввиведення
– 19,2 дня.

Гранулематоз
з
поліангіїтом
і мікроскопічний
поліангіїт

Популяційний
фармакокінетичний
аналіз даних
97 пацієнтів
із
гранулематозом
з поліангіїтом
чи з
мікроскопічним
поліангіїтом,
які одержали
4 дози ритуксимабу
по 375 мг/м2
щотижнево, показав,
що середній
термінальний
період
напіввиведення
становив 23 дні
(діапазон 9–49
днів).
Середній
кліренс
ритуксимабу
та об’єм
розподілу
становили 0,313 л/добу
(діапазон 0,116–0,726
л/добу) та 4,50 л
(діапазон 2,25–7,39 л)
відповідно.
Фармакокінетичні
показники
ритуксимабу
у цих
пацієнтів є
подібними до
таких у
пацієнтів з
ревматоїдним
артритом.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Труксима
показана для
дорослих при
таких захворюваннях:

Неходжкінські
лімфоми

Монотерапія
пацієнтів з
фолікулярними
лімфомами
III–IV стадії,
які є
резистентними
до
хіміотерапії
або
знаходяться
у стадії
другого або
подальших
рецидивів
після
хіміотерапії.

Лікування
CD20-позитивної
дифузної
В-великоклітинної
неходжкінської
лімфоми у
комбінації з
хіміотерапією
за
схемою CHOP
(циклофосфамід,
доксорубіцин,
вінкристин,
преднізолон).

Лікування
раніше не
лікованої
фолікулярної
лімфоми III–IV
стадії в
комбінації з
хіміотерапією.

Підтримуюча
терапія
фолікулярних
лімфом після
отримання
відповіді на
індукційну
терапію.

Ритуксимаб
у комбінації
з
хіміотерапією
показаний
для
лікування
дітей (віком
≥ 6 місяців – < 18
років) із
раніше не
лікованою
поширеною CD20-позитивною
дифузною
B-великоклітинною
лімфомою
(ДВВКЛ),
лімфомою
Беркітта
(ЛБ)/лейкозом
Беркітта (гострий
лейкоз зі
зрілих
В-клітин) (BЛБ)
або лімфомою,
подібною до
лімфоми
Беркітта (ЛПЛБ).

Хронічний
лімфолейкоз

Лікування
раніше не
лікованого і
рецидивуючого/рефрактерного
хронічного
лімфолейкозу
у комбінації
з
хіміотерапією.
Існують лише
обмежені
дані щодо
ефективності
та безпеки
застосування
пацієнтам,
яких раніше
лікували
моноклональними
антитілами,
включаючи
препарат
Труксима, або
пацієнтам,
рефрактерним
до попереднього
лікування
препаратом
Труксима
плюс
хіміотерапія.

Ревматоїдний
артрит

Лікування
тяжкого
ревматоїдного
артриту
(активна форма)
у дорослих у
комбінації з
метотрексатом
при
неефективності
або
непереносимості
лікування
іншими
хворобо-модифікуючими
протиревматичними
препаратами,
у тому числі
лікування
одним чи
кількома
інгібіторами
фактора некрозу
пухлини.

При
застосуванні
у комбінації
з метотрексатом
Труксима
зменшує
швидкість
прогресування
деструктивних
змін у
суглобах за
рентгенологічними
даними та
покращує
фізичну функцію.

Гранулематоз
з
поліангіїтом
і мікроскопічний
поліангіїт

Лікування
тяжких форм
активного
гранулематозу
з поліангіїтом
(гранулематоз
Вегенера) і
мікроскопічного
поліангіїту
у комбінації
з глюкокортикоїдами
з метою
індукції
ремісії у
дорослих
пацієнтів.

Протипоказання.

Протипоказання
для
застосування
при неходжкінській
лімфомі та
хронічному
лімфолейкозі

Підвищена
чутливість
до діючої
речовини або
до мишачих
білків чи до
будь-якої
іншої допоміжної
речовини
(див. розділ
«Склад»).

Активні
тяжкі
інфекції
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Виражений
імунодефіцит.

Протипоказання
для
застосування
при
ревматоїдному
артриті,
гранулематозі
з поліангіїтом
і
мікроскопічному
поліангіїті

Підвищена
чутливість
до діючої
речовини або
до мишачих
білків чи до
будь-якої
іншої допоміжної
речовини
(див. розділ
«Склад»).

Активні
тяжкі інфекції
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Виражений
імунодефіцит.

Тяжка
серцева
недостатність
(IV функціональний
клас за
класифікацією
Нью-Йоркської
асоціації
кардіологів
[NYHA]) або тяжкі
декомпенсовані
захворювання
серця (див.
розділ «Особливості
застосування»
стосовно
інших
серцево-судинних
захворювань).

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Дані
щодо
взаємодії
препарату
Труксима з іншими
лікарськими
засобами на
сьогодні обмежені.
У пацієнтів з
хронічним
лімфолейкозом
одночасне
застосування
ритуксимабу
не впливало
на
фармакокінетику
флударабіну
або циклофосфаміду.
Також не
спостерігалося
очевидного
впливу
флударабіну
і циклофосфаміду
на
фармакокінетику
ритуксимабу.

Одночасне
застосування
метотрексату
у хворих на
ревматоїдний
артрит не
впливає на
фармакокінетику
ритуксимабу.

У
пацієнтів з
титрами
людських
антимишачих
антитіл чи
людських
антихимеричних
антитіл
(ЛАМА/ЛАХА)
можуть
виникати
алергічні
реакції або
реакції
гіперчутливості
при введенні
інших
моноклональних
антитіл з
метою
діагностики
або
лікування.

283
пацієнти з
ревматоїдним
артритом отримували
послідовну
терапію із
застосуванням
біологічних хворобомодифікуючих
протиревматичних
препаратів після
лікування
ритуксимабом.
Частота випадків
клінічно
значущих
інфекцій на фоні
лікування
ритуксимабом
у цих пацієнтів
становила 6,01
на 100
пацієнто-років
порівняно з 4,97
на 100
пацієнто-років
після
лікування
біологічними
хворобомодифікуючими
протиревматичними
препаратами.

Особливості
застосування.

Для
покращення
відстежування
біологічних
лікарських
засобів
торгова назва
та номер
серії
введеного
препарату повинні
бути чітко
задокументовані
(або зазначені)
в медичній
документації
пацієнта.

Цей лікарський
засіб
містить 11,5
ммоль (або 263,2
мг) натрію на 1
флакон по 50 мл
та 2,3 ммоль
(або 52,6 мг)
натрію на 1
флакон по 10 мл.
Слід бути
обережним
при
застосуванні
пацієнтам,
які дотримуються
дієти з
контрольованим
вмістом
натрію.

Прогресуюча
мультифокальна
лейкоенцефалопатія
(ПМЛ)

Усім
пацієнтам,
які
приймають
препарат Труксима
з приводу
ревматоїдного
артриту,
гранулематозу
з
поліангіїтом
і
мікроскопічного
поліангіїту,
при кожній
інфузії
необхідно видавати
так звані
попереджувальні
картки, які
містять
важливу
інформацію з
безпеки стосовно
ризику
розвитку
інфекцій, в
тому числі
прогресуючої
мультифокальної
лейкоенцефалопатії.

Після
застосування
препарату
Труксима дуже
рідко
реєструвалися
летальні
випадки ПМЛ.

Стан
пацієнтів
необхідно
регулярно
контролювати
щодо
виникнення
будь-яких
нових чи
посилення
існуючих
неврологічних
симптомів, що
можуть
свідчити про
ПМЛ. При
підозрі на ПМЛ
слід
призупинити
лікування до
виключення
діагнозу ПМЛ.
Клініцистам
потрібно обстежувати
пацієнта, щоб
визначити, чи
вказують
симптоми на
неврологічну
дисфункцію, у
т. ч. на ПМЛ.
Консультацію
невролога
слід розглядати
як показану з
клінічної
точки зору.

Якщо є якісь
сумніви, слід
розглянути
можливість
призначення
додаткового
обстеження,
включаючи
МРТ-сканування
(бажано з використанням
контрасту),
аналіз
спинномозкової
рідини на ДНК
вірусу Джона
Канінгема (JC)
та повторне
неврологічне
обстеження.

Необхідна
особлива
увага щодо
симптомів, асоційованих
з ПМЛ, які
пацієнт може
сам не помітити
(наприклад,
когнітивні,
неврологічні
чи психічні
симптоми).
Пацієнтам
також слід
порадити
повідомити
своїх
родичів та
близьких осіб
про
лікування,
оскільки ті
можуть помітити
симптоми, на
які пацієнт
не звернув увагу.

При
розвитку ПМЛ
лікування
препаратом
Труксима
необхідно
остаточно
припинити.

Після
відновлення
імунної
системи у
пацієнтів з
ПМЛ, які мали
ослаблений
імунітет, спостерігалася
стабілізація
або
покращення стану.
Досі
невідомо, чи
раннє
виявлення
ПМЛ та
призупинення
терапії
препаратом
Труксима
може
зумовити
таку ж
стабілізацію
або
покращення
стану.

Неходжкінські
лімфоми і хронічний
лімфолейкоз

Інфузійні
реакції

Застосування
препарату Труксима
асоційоване
з
інфузійними
реакціями, що
може бути
пов’язано із
вивільненням
цитокінів
та/або інших
хімічних
медіаторів.
Синдром
вивільнення
цитокінів
може клінічно
не
відрізнятися
від гострих
реакцій гіперчутливості.

Цей
спектр реакцій,
серед яких
синдром
вивільнення
цитокінів,
синдром
лізису
пухлини,
анафілактичні
реакції та
реакції
гіперчутливості,
описаний
нижче.

Протягом
постмаркетингового
періоду були
зареєстровані
випадки
тяжких
інфузійних
реакцій із
летальним
наслідком
при внутрішньовенному
введенні ритуксимабу, які виникали
через 30
хвилин – 2
години після
початку
першої
внутрішньовенної
інфузії препарату.
Вони
характеризувалися
проявами з
боку легень,
і в деяких
випадках
швидкий
лізис
пухлини та
ознаки
синдрому
лізису пухлини
спостерігалися
на додачу до
лихоманки, ознобу,
закляклості,
гіпотензії,
кропив’янки,
ангіоневротичного
набряку та
інших симптомів
(див.
розділ
«Побічні
реакції»).

Для
тяжкого
синдрому
вивільнення
цитокінів характерні
виражена
задишка, яка
нерідко супроводжується
бронхоспазмом
та гіпоксією,
додатково до
гарячки,
ознобу,
тремтіння,
кропив’янки
та
ангіоневротичного
набряку. Цей синдром
може
асоціюватися
з деякими
ознаками синдрому
лізису
пухлини, такими
як
гіперурикемія,
гіперкаліємія,
гіпокальціємія,
гіперфосфатемія,
гостра
ниркова
недостатність,
підвищення
рівня
лактатдегідрогенази
(ЛДГ), і також
може
асоціюватися
з гострою
дихальною
недостатністю
і летальним
наслідком.
Гостра
дихальна
недостатність
може супроводжуватися
такими
явищами, як
інтерстиціальна
інфільтрація
чи набряк
легенів, що
виявляються
за допомогою
рентгенографії
грудної
клітки. Часто
синдром
проявляється
протягом
однієї або
двох годин
після
початку першої
інфузії.
Пацієнти з
дихальною
недостатністю
в анамнезі
або з
пухлинною
інфільтрацією
легенів
мають вищий
ризик
несприятливого
результату, і
тому їх
лікування
вимагає підвищеної
обережності.
При розвитку
тяжкого
синдрому
вивільнення
цитокінів
слід негайно
перервати
інфузію (див.
розділ «Спосіб
застосування
та дози») і
застосувати
інтенсивне симптоматичне
лікування.
Оскільки
після початкового
зменшення
клінічних
симптомів
можливе їх
посилення,
такі
пацієнти потребують
ретельного
спостереження,
доки не буде
купірувано
або
виключено
синдром лізису
пухлини та
легеневу
інфільтрацію.
Подальше
лікування
пацієнтів
після
повного
зникнення симптомів
рідко
призводило
до
повторного розвитку
тяжкого
синдрому
вивільнення
цитокінів.

Лікування
пацієнтів із
високою
пухлинною
масою або з
великою
кількістю (≥ 25
× 109/л)
циркулюючих
злоякісних
клітин
(наприклад пацієнтів
з хронічним
лімфолейкозом),
які мають
підвищений
ризик
виникнення
особливо
тяжкого
синдрому
вивільнення
цитокінів,
слід
проводити з
винятковою
обережністю.
Такі
пацієнти
потребують
особливо ретельного
спостереження
протягом
усієї першої
інфузії. Якщо
під час
першого
циклу або
будь-якого з
наступних
циклів у
таких
пацієнтів
кількість
лімфоцитів
залишається
> 25 × 109/л,
необхідно
розглянути
можливість
зменшення
швидкості першої
інфузії або
розділити
введення препарату
на два дні.

Інфузійні
побічні реакції
усіх типів
спостерігалися
у 77 % пацієнтів,
які
отримували
лікування
ритуксимабом
(включаючи
синдром
вивільнення
цитокінів, що
супроводжувався
артеріальною
гіпотензією
і
бронхоспазмом
у 10 % пацієнтів) (див.
розділ
«Побічні
реакції»). Ці
симптоми зазвичай
є оборотними
при
перериванні
інфузії
ритуксимабу
і при
застосуванні
жарознижувальних,
антигістамінних
препаратів,
та в окремих
випадках –
кисню,
внутрішньовенного
введення
фізіологічного
розчину або
бронходилататорів,
а також
глюкокортикоїдів,
якщо необхідно.
Тяжкі
реакції
описано вище.

Повідомлялося
про
анафілактичну
та інші реакції
гіперчутливості
після
внутрішньовенного
введення
пацієнтам
засобів білкової
природи. На
відміну від
синдрому вивільнення
цитокінів,
істинні
реакції гіперчутливості
зазвичай
розвиваються
протягом
декількох
хвилин після
початку
інфузії.
Лікарські
засоби для
лікування
реакцій
гіперчутливості,
наприклад
адреналін,
антигістамінні
препарати та
глюкокортикоїди,
повинні бути наготові
для
негайного
застосування
у разі
алергічної реакції
на фоні
введення
препарату
Труксима.
Клінічні
прояви
анафілаксії
можуть бути
подібними до
клінічних
проявів
синдрому
вивільнення
цитокінів.
Про реакції
гіперчутливості
повідомлялося
рідше, ніж про
реакції, що
пов’язані з
вивільненням
цитокінів.

В
деяких
випадках
повідомлялося
про додаткові
реакції, такі
як інфаркт
міокарда,
фібриляція
передсердь,
набряк
легенів та
гостра
оборотна
тромбоцитопенія.

Оскільки
під час
інфузії
препарату
Труксима
може
виникати
артеріальна
гіпотензія,
слід
утриматися
від прийому
гіпотензивних
препаратів
протягом 12 годин
до інфузії
препарату
Труксима.

Симптоматика
з боку серця. При
лікуванні
ритуксимабом
спостерігалися
випадки
стенокардії
і порушення
серцевого
ритму, наприклад
мерехтіння
та
тріпотіння
передсердь, серцева
недостатність
та/або
інфаркт
міокарда.
Тому пацієнти
з серцевими
захворюваннями
в анамнезі
та/або після
кардіотоксичної
хіміотерапії
потребують
ретельного
спостереження.

Гематологічна
токсичність. Хоча
Труксима в
режимі
монотерапії
не спричиняє
мієлосупресії,
необхідно з
обережністю призначати
препарат
хворим з
числом нейтрофілів
менше 1,5 × 109/л
та/або числом
тромбоцитів
менше 75 × 109/л,
оскільки
досвід
клінічного
застосування
препарату Труксима таким
хворим
обмежений.
Ритуксимаб
застосовували  21
пацієнту, які
перенесли
аутологічну
пересадку кісткового
мозку, та
пацієнтам
інших груп ризику
з можливим
порушенням
функції кісткового
мозку; при
цьому явищ
мієлотоксичності
не
спостерігалося.

Під час
терапії із
застосуванням
препарату
Труксима
необхідно
регулярно проводити
повний
аналіз крові
з підрахунком
кількості
нейтрофілів
та
тромбоцитів.

Інфекції.
Серйозні
інфекції,
включаючи
летальні випадки,
можуть
розвиватися
на фоні
терапії препаратом
Труксима
(див. розділ
«Побічні реакції»).
Препарат не
слід вводити
пацієнтам із
гострими,
тяжкими
інфекціями
(такими як
туберкульоз,
сепсис та
опортуністичні
інфекції,
див. розділ
«Протипоказання»).

Лікарям
слід бути
обережними
при розгляді
питання щодо
застосування
препарату Труксима
пацієнтам з
рецидивуючими
чи хронічними
інфекціями в
анамнезі або
з основними
захворюваннями,
що можуть
посилювати
схильність
пацієнтів до
тяжких
інфекцій
(див. розділ
«Побічні
реакції»).

Повідомлялося
про випадки
реактивації
гепатиту В у
осіб, які
отримували
лікування ритуксимабом,
у тому числі випадки
блискавичного
(фульмінантного)
гепатиту з
летальним
наслідком.
Більшість таких
пацієнтів
також
отримували
цитотоксичну
хіміотерапію.

Обмежена
інформація з
одного
дослідження
за участю
пацієнтів з
рецидивуючим/рефрактерним
хронічним
лімфолейкозом
свідчить, що
лікування
ритуксимабом
також може
погіршувати
наслідки
первинної
інфекції
вірусом
гепатиту В. У
всіх
пацієнтів до
початку
лікування
препаратом
Труксима слід
здійснювати
скринінговий
аналіз на вірус
гепатиту В
(BГВ),
який має
включати як
мінімум дослідження
на HBsAg і HBcAb, а також
може бути
доповнений
визначенням
інших
показників
згідно з
місцевими
рекомендаціями.
Препарат
Труксима не слід
застосовувати
пацієнтам з
активним
гепатитом В.
Пацієнтам з
позитивними
результатами
серологічних
досліджень
на вірус
гепатиту В (HBsAg
або HBcAb) перед
початком лікування
слід
проконсультуватися
зі спеціалістами
із
захворювань
печінки. Таких
пацієнтів
слід
спостерігати
і вести згідно
з місцевими
медичними
стандартами
з метою
профілактики
реактивації
вірусу гепатиту
В.

Під
час
постмаркетингового
застосування
ритуксимабу
при
неходжкінській
лімфомі та
хронічному
лімфолейкозі
надходили повідомлення
про дуже
рідкі
випадки
прогресуючої
мультифокальної
лейкоенцефалопатії
(ПМЛ) (див.
розділ
«Побічні
реакції»). Більшість
пацієнтів
отримували
ритуксимаб у
комбінації з
хіміотерапією
або в рамках
програми
трансплантації
гемопоетичних
стовбурових
клітин.

Імунізація.
Не
вивчалася
безпека
імунізації
живими вірусними
вакцинами
після
терапії
препаратом
Труксима
пацієнтів з
неходжкінською
лімфомою та
хронічним
лімфолейкозом,
тому
вакцинація
живими
вірусними вакцинами
не
рекомендується.
Пацієнтам, які
отримували
препарат
Труксима,
можна застосовувати
вакцини, що
не містять
живих вірусів.
Проте при
застосуванні
неживих вакцин
може знижуватися
частота
відповіді. У
нерандомізованому
дослідженні
пацієнти з
рецидивуючими
низькодиференційованими
неходжкінськими
лімфомами,
які
отримували
ритуксимаб в
режимі
монотерапії,
при порівнянні
зі здоровими
добровольцями
контрольної
групи мали
нижчу
частоту
відповіді на
введення
анатоксину
правця (16 %
проти 81 %) та
KHL-неоантигену
(Keyhole Limpet Haemocyanin, KLH) (4 % проти 76 %
при
оцінюванні
для
підвищеного
титру
антитіл
більше ніж у 2
рази). З
огляду на подібність
захворювань,
можна
припустити,
що у
пацієнтів з
хронічним
лімфолейкозом
будуть
отримані
подібні
результати,
хоча відповідних
клінічних
досліджень
не проводилося.

Середні
титри
антитіл
проти панелі
антигенів (Streptococcus pneumoniae,
грип А,
епідемічний
паротит,
краснуха, вітряна
віспа),
визначені до
проведення
терапії,
зберігалися
впродовж
періоду
тривалістю
до 6 місяців
після
лікування
ритуксимабом.

Реакції з
боку шкіри. Повідомлялося
про тяжкі
реакції з
боку шкіри,
такі як
токсичний
епідермальний
некроліз
(синдром
Лайєлла) і
синдром Стівенса
– Джонсона
(деякі з
летальним
наслідком)
(див. розділ
«Побічні
реакції»).
При виникненні
вказаних
реакцій з
боку шкіри, якщо
є підозра на
зв’язок із
застосуванням
препарату Труксима,
лікування
слід
відмінити
назавжди.

Діти. Існують
лише
обмежені дані
щодо
застосування
дітям віком
до 3 років.

Ревматоїдний
артрит,
гранулематоз
з поліангіїтом
і
мікроскопічний
поліангіїт

Популяції
пацієнтів з
ревматоїдним
артритом, які
раніше не
отримували
лікування метотрексатом

Застосування
препарату
Труксима
пацієнтам,
які раніше не
отримували
лікування метотрексатом,
не
рекомендується,
оскільки сприятливе
співвідношення
користі та ризику
для цієї
популяції не
встановлене.

Інфузійні
реакції

Застосування
препарату
Труксима
асоціюється
із
пов’язаними
з інфузією
реакціями, що
можуть бути
зумовлені
вивільненням
цитокінів
та/або інших
хімічних
медіаторів.

Премедикацію,
що полягає у
введенні
аналгетика/антипіретика
та
антигістамінного
препарату,
необхідно
проводити
перед кожною
інфузією
препарату
Труксима.
Пацієнтам з
ревматоїдним
артритом
премедикацію
глюкокортикоїдами
слід
застосовувати
перед кожною
інфузією
препарату
Труксима з
метою зменшення
частоти і
тяжкості
інфузійних реакцій
(див. розділи
«Спосіб
застосування
та дози» та «Побічні
реакції»).

Під
час
післяреєстраційного
застосування
ритуксимабу
у пацієнтів з
ревматоїдним
артритом
спостерігалися
випадки
тяжких
інфузійних
реакцій із летальним
наслідком. У
пацієнтів з
ревматоїдним
артритом
більшість
інфузійних
реакцій,
зареєстрованих
в клінічних
дослідженнях,
були легкого
або
помірного
ступеня
тяжкості. Найбільш
частими
симптомами
були алергічні
реакції, які
проявлялися
у вигляді головного
болю,
свербежу,
подразнення
слизової
оболонки
горла,
гіперемії,
висипання, кропив’янки,
артеріальної
гіпертензії
та гіпертермії.
Загалом
кількість
пацієнтів, у
яких
розвинулися
будь-які
інфузійні
реакції, була
більшою
після першої
інфузії, ніж
після другої
інфузії
будь-якого з
курсів
лікування.
Частота
інфузійних
реакцій
знижувалася
при наступних
курсах
лікування
(див. розділ
«Побічні реакції»).
Такі реакції
зазвичай
мали оборотний
характер при
зменшенні
швидкості чи перериванні
інфузії
ритуксимабу
і
застосуванні
жарознижувальних,
антигістамінних
засобів, та в
окремих
випадках – кисню,
внутрішньовенного
введення
фізіологічного
розчину чи
бронходилататорів,
а також
глюкокортикоїдів,
якщо
необхідно.
Слід
ретельно
спостерігати
за станом
пацієнтів із
захворюваннями
серця в
анамнезі, а
також за
станом пацієнтів,
у яких раніше
виникали
серцево-легеневі
побічні
реакції.
Залежно від
ступеня
тяжкості
інфузійних
реакцій і
обсягу
необхідного
втручання
рекомендується
тимчасове переривання
або відміна
лікування
препаратом
Труксима. У
більшості
випадків,
коли
симптоми
будуть
повністю
купірувані,
інфузію
можна поновити
зі
зменшенням
швидкості на
50 % (наприклад
зі 100 мг/год до 50
мг/год).

Лікарські
засоби для
лікування
реакцій гіперчутливості,
наприклад
адреналін,
антигістамінні
препарати та
глюкокортикоїди,
повинні бути
наготові для
негайного застосування
у разі
алергічної
реакції на фоні
введення
препарату
Труксима.

Дані
з безпеки
застосування
препарату Труксима
пацієнтам з
помірною
серцевою недостатністю
(клас ІІІ за
класифікацією
Нью-Йоркської
асоціації
кардіологів
[NYHA]) або тяжким
неконтрольованим
серцево-судинним
захворюванням
відсутні. У
пацієнтів,
які
отримували
лікування
ритуксимабом,
спостерігалися
випадки, коли
вже наявні ішемічні
захворювання
серця
набували таких
клінічних
проявів, як
стенокардія,
а також
миготіння і
тріпотіння
передсердь.
Тому до
початку
лікування
препаратом
Труксима
слід зважити
ризик
розвитку
серцево-судинних
ускладнень у
результаті
інфузійних
реакцій у
пацієнтів із
відомими
серцевими
захворюваннями
в анамнезі і
у пацієнтів,
у яких раніше
виникали
серцево-легеневі
побічні реакції,
а також
забезпечити
ретельний нагляд
за такими
пацієнтами
під час
введення
препарату.
Оскільки на
фоні
введення
ритуксимабу
може
розвиватися
артеріальна
гіпотензія, слід
утриматися
від
застосування
гіпотензивних
препаратів
протягом 12
годин до інфузії
препарату
Труксима.

Інфузійні
реакції у
пацієнтів з
гранулематозом
з
поліангіїтом
і мікроскопічним
поліангіїтом
були подібні
до таких, що
спостерігалися
у пацієнтів з
ревматоїдним
артритом у
ході
клінічних
досліджень
(див. розділ
«Побічні
реакції»).

Кардіальні
розлади

У
пацієнтів,
які
отримували
лікування
ритуксимабом,
були
зареєстровані
випадки
стенокардії,
серцевої
аритмії,
зокрема
миготіння і
тріпотіння
передсердь,
серцевої
недостатності
і/чи інфаркту
міокарда.
Тому за
станом
пацієнтів із
серцевими захворюваннями
в анамнезі
слід
ретельно спостерігати.

Інфекції

З
огляду на
механізм дії
препарату
Труксима і на
те, що
В-клітини
відіграють
важливу роль
у
підтриманні
нормальної
імунної відповіді,
у пацієнтів
існує
підвищений
ризик
виникнення
інфекцій
після
лікування препаратом
Труксима. На
фоні терапії
препаратом
Труксима
можуть
розвиватися
серйозні
інфекції, у
тому числі з
летальним наслідком
(див. розділ
«Побічні
реакції»).
Препарат
Труксима не
слід
призначати
пацієнтам з
гострими,
тяжкими
інфекціями
(наприклад
туберкульозом,
сепсисом та
опортуністичними
інфекціями)
або
пацієнтам зі
значно ослабленим
імунітетом
(наприклад із
дуже низьким
рівнем CD4 або CD8)
(див. розділ
«Протипоказання»).
Лікарям слід
виявляти
особливу
увагу, розглядаючи
питання про
застосування
препарату
Труксима
пацієнтам з
рецидивуючими
чи
хронічними
інфекціями в
анамнезі або
з основними
захворюваннями,
що можуть
посилювати
схильність
пацієнтів до
серйозних
інфекцій,
наприклад до
гіпогаммаглобулінемії
(див. розділ
«Побічні
реакції»).
Рекомендується
визначати
рівні
імуноглобулінів
до початку
лікування
препаратом
Труксима.

Пацієнтів,
у яких
спостерігаються
симптоми
інфекції
після
терапії
препаратом
Труксима,
необхідно
негайно
обстежити і
призначити
відповідне
лікування. До
початку наступного
курсу
лікування
препаратом
Труксима
пацієнтів
потрібно
повторно
обстежити
щодо
будь-якого потенційного
ризику
розвитку
інфекцій.

Дуже
рідко
повідомлялося
про випадки
прогресуючої
мультифокальної
лейкоенцефалопатії
(ПМЛ) з
летальним
наслідком
після застосування
ритуксимабу
для
лікування ревматоїдного
артриту та
аутоімунних
захворювань,
у тому числі
системного
червоного
вовчака і
васкуліту.

Після
застосування
ритуксимабу
повідомлялося
про випадки
ентеровірусного
менінгоенцефаліту,
включаючи
летальні.

Хибнонегативні
результати
серологічних
тестів на
інфекції.
Через ризик
хибнонегативних
результатів
серологічного
тестування слід
розглянути
альтернативні
методи діагностики
у разі
виникнення
симптомів, що
свідчать про
рідкісне
інфекційне
захворювання,
зокрема
вірус
Західного
Нілу і нейробореліоз.

Вірусний
гепатит В

Повідомлялося
про випадки
реактивації
гепатиту В, у
тому числі з
летальним
наслідком, у
пацієнтів з
ревматоїдним
артритом, гранулематозом
з
поліангіїтом
і мікроскопічним
поліангіїтом,
які
отримують
ритуксимаб.

У
всіх
пацієнтів до
початку
лікування
препаратом
Труксима
слід
здійснювати
скринінговий
аналіз на
вірус
гепатиту В
(BГВ),
який має
включати як
мінімум
дослідження на
HBsAg і HBcAb, а також
може бути
доповнений
визначенням
інших
показників
згідно з
місцевими
рекомендаціями.
Препарат
Труксима не слід
застосовувати
пацієнтам з
активним гепатитом
В. Пацієнтам
з
позитивними
результатами
серологічних
досліджень
на вірус гепатиту
В (HBsAg або HBcAb) перед
початком
лікування слід
проконсультуватися
зі
спеціалістами
із
захворювань
печінки.
Таких
пацієнтів слід
спостерігати
і вести
згідно з
місцевими
медичними
стандартами
з метою
профілактики
реактивації
вірусу
гепатиту В.

Пізня
нейтропенія

Перед
проведенням
кожного
курсу
лікування
препаратом
Труксима
слід
визначати число
нейтрофілів
у крові, а
також
регулярно
протягом 6
місяців
після
припинення
лікування і в
разі
виявлення
симптомів
інфекції
(див. розділ
«Побічні
реакції»).

Реакції
з боку шкіри

Повідомлялося
про тяжкі
реакції з
боку шкіри,
такі як
токсичний
епідермальний
некроліз
(синдром
Лайєлла) і
синдром Стівенса
– Джонсона (деякі
з летальним
наслідком)
(див. розділ «Побічні
реакції»). При
виникненні
вказаних
реакцій з
боку шкіри,
якщо є
підозра на
зв’язок із
застосуванням
препарату Труксима,
лікування
слід
відмінити
назавжди.

Імунізація

До
початку
терапії препаратом
Труксима
лікарям слід
розглянути
статус
вакцинації
пацієнта і
дотримуватися
чинних
рекомендацій
з імунізації.
Вакцинацію
слід
завершити не
менше ніж за 4
тижні до
першого
введення
препарату
Труксима.

Безпеку
імунізації
живими
вірусними
вакцинами
після
терапії
препаратом
Труксима не
вивчали.
Таким чином,
вакцинація
живими вірусними
вакцинами на
фоні
лікування
препаратом
Труксима або
на фоні
зменшення
кількості
периферичних
В-клітин не
рекомендується.

Пацієнтам,
які
отримували
лікування
препаратом Труксима,
можна
застосовувати
вакцини, що не
містять
живих
компонентів.
Проте при застосуванні
неживих
вакцин може
знижуватися
швидкість
відповіді на
вакцинацію. У
ході
рандомізованого
дослідження
пацієнти з
ревматоїдним
артритом, які
отримували
ритуксимаб і
метотрексат,
мали подібну
частоту
відповіді на
введення
анатоксину
правця (39 % проти
42 %), знижену
частоту
відповіді на
пневмококову
полісахаридну
вакцину (43 %
проти 82 % принаймні
до 2
серотипів
пневмококових
антитіл) та
KHL-неоантиген (47
% проти 93 %) при
проведенні
вакцинації
через 6
місяців
після
введення
ритуксимабу
порівняно з такою
у пацієнтів,
які
отримували
тільки метотрексат.
Якщо потреба
у вакцинації
неживими
вакцинами
виникає під
час лікування
препаратом
Труксима, її
слід
завершити не
менше ніж за 4
тижні до
початку
наступного
курсу
лікування
препаратом
Труксима.

Із
загального
досвіду
повторного
лікування
ритуксимабом
протягом
одного року
пацієнтів із
ревматоїдним
артритом
відомо, що
кількість
пацієнтів з
позитивним
титром
антитіл
проти S.
рneumoniae, грипу,
епідемічного
паротиту,
краснухи, вітряної
віспи та
правцевого
анатоксину
була загалом
подібною до
такої на
початку лікування.

Одночасне/послідовне
застосування
інших хворобомодифікуючих
протиревматичних
препаратів
пацієнтам з
ревматоїдним
артритом

Одночасне
застосування
препарату
Труксима та
протиревматичних
препаратів,
окрім
згаданих в
розділах, де
описується
показання
«ревматоїдний
артрит» та
дозування, не
рекомендується.

Дані
клінічних
досліджень є
надто обмеженими,
щоб на їх
підставі
можна було
повною мірою
оцінити
безпеку послідовного
застосування
інших хворобомодифікуючих
протиревматичних
препаратів (в
тому числі
інгібіторів
фактора
некрозу пухлини
та інших
імунобіологічних
засобів)
після
лікування
препаратом
Труксима (див.
розділ «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).
Доступні
дані свідчать,
що частота
клінічно
значущих
інфекцій
залишається
незміненою
при застосуванні
таких
лікарських
засобів у
пацієнтів,
які раніше
отримували
лікування із
застосуванням
ритуксимабу,
але за такими
пацієнтами
необхідно
вести
ретельне
спостереження
щодо ознак
інфекцій,
якщо після
терапії
препаратом
Труксима
застосовано
біологічні
засоби та/або
хворобомодифікуючі
протиревматичні
препарати.

Злоякісні
новоутворення

Імуномодулюючі
лікарські
засоби
можуть
підвищити
ризик
злоякісних
новоутворень.
Однак наявні
дані не
свідчать про
підвищений
ризик злоякісних
новоутворень
при
застосуванні
ритуксимабу
за
аутоімунними
показаннями,
крім ризику
злоякісних
новоутворень,
уже пов’язаного
з основним
аутоімунним
захворюванням.

Утилізація
невикористаного
препарату та
препарату із
простроченим
терміном придатності.
Надходження
препарату у
навколишнє
середовище
необхідно
звести до
мінімуму.
Препарат не
слід
викидати у
стічні води і
побутові
відходи. Для
утилізації
необхідно
використовувати
так звану
«систему
збору
відходів» за наявності
такої.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Застосування
протизаплідних
засобів чоловіками
та жінками

З
огляду на
тривалий час
затримки
ритуксимабу
в організмі
пацієнтів з
В-клітинним
виснаженням,
жінки
репродуктивного
віку повинні
застосовувати
ефективні
методи контрацепції
під час
лікування та
впродовж 12 місяців
після
закінчення
терапії
препаратом
Труксима.

Вагітність

Відомо,
що
імуноглобуліни
IgG проникають
через
плацентарний
бар’єр. Рівень
В-лімфоцитів
у
новонароджених,
матері яких
отримували
лікування
ритуксимабом,
не вивчався в
клінічних
дослідженнях.
Достатніх та
належним
чином
контрольованих
досліджень
за участю
вагітних
жінок не проводили,
однак
повідомлялося
про минуще
виснаження
пулу В-клітин
та
лімфопенію у
деяких
немовлят,
матері яких
отримували
ритуксимаб
під час
вагітності.
Подібні ефекти
спостерігались
у
дослідженнях
з тваринами.
Тому
препарат
Труксима не
слід призначати
вагітним жінкам,
якщо тільки
можлива
користь
терапії не
перевищує
потенційний
ризик для
плода.

Невідомо,
чи потрапляє
ритуксимаб у
грудне
молоко. Однак
з
урахуванням
того, що
імуноглобуліни
класу IgG, які
циркулюють у
крові матері,
потрапляють
у грудне
молоко і
ритуксимаб
визначали у
молоці
лактуючих
мавп, жінкам
не слід
годувати
груддю в
період
лікування препаратом
Труксима та
протягом 12
місяців
після його закінчення.

Годування
груддю

Обмежені
дані щодо
екскреції
ритуксимабу
в грудне
молоко
свідчать про
дуже низький його
рівень в
грудному
молоці
(відносна доза
для
немовляти
менше 0,4 %).
Декілька повідомлень,
що надійшли
протягом
періоду подальшого
спостереження
за станом
немовлят, які
отримували
грудне
вигодовування,
описують
нормальний ріст
і розвиток
дітей до 2 років.
Однак,
оскільки ці
дані є
обмеженими і
довгострокові
результати
щодо
немовлят, які
отримували
грудне
вигодовування,
залишаються
невідомими,
годування
груддю не рекомендується
під час
лікування
ритуксимабом
і оптимально
протягом 6
місяців після
його припинення.

У
дослідженнях
на тваринах
не виявлено
шкідливого
впливу
ритуксимабу
на репродуктивні
органи.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Дослідження
впливу
препарату Труксима
на
здатність
керувати
автомобілем
чи іншими
механізмами
не проводилися.
Фармакологічні
особливості
та профіль
побічних
реакцій,
зареєстрованих
на сьогодні,
вказують на
те, що ритуксимаб не
впливає або
виявляє
незначний
вплив на здатність
керувати
автотранспортом
або іншими механізмами.

Спосіб
застосування
та дози.

Інфузії
препарату Труксима
слід
проводити
під
ретельним
наглядом досвідченого
медичного
персоналу у
спеціалізованих
відділеннях,
де можливе
надання
невідкладної
допомоги (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Медикаментозна
премедикація
та профілактика

Перед
кожним
введенням
препарату Труксима
слід завжди
проводити
премедикацію
із застосуванням
жарознижувального
та антигістамінного
засобів,
наприклад
парацетамолу
та
дифенгідраміну.

У
разі
лікування
дорослих
пацієнтів із
неходжкінською
лімфомою та
хронічною
лімфоцитарною
лейкемією
слід розглянути
доцільність
застосування
глюкокортикоїдів,
якщо
препарат Труксима не
застосовують
у комбінації
із хіміотерапією,
що містить
глюкокортикоїди.

Дітям
із
неходжкінською
лімфомою
премедикацію
парацетамолом
та H1-антигістамінним
засобом
(дифенгідрамін
або
еквівалент)
слід
здійснювати
за 30–60 хвилин
до початку
інфузії
ритуксимабу.
Окрім того,
слід
застосовувати
преднізон
(див. таблицю 2).

Пацієнтам
з
ревматоїдним
артритом
премедикацію
із
застосуванням
100 мг
метилпреднізолону
внутрішньовенно
слід
завершити за
30 хвилин до
інфузії
препарату Труксима, щоб
знизити
частоту та
тяжкість
інфузійних
реакцій.

Пацієнтам
із
гранулематозом
з поліангіїтом
(гранулематозом
Вегенера) або
пацієнтам з
мікроскопічним
поліангіїтом
рекомендовано
внутрішньовенне
введення
метилпреднізолону
у дозі 1000
мг/добу
протягом 1–3
днів перед
першою
інфузією
препарату Труксима
(останню дозу
метилпреднізолону
можна ввести
у той самий
день, що і
першу дозу
препарату Труксима). Надалі
пацієнтам
слід
перорально
приймати
преднізон по
1 мг/кг/добу (не
більше 80
мг/добу і
зменшувати
дозу якомога
швидше,
зважаючи на
клінічну
потребу)
протягом та
після застосування
препарату Труксима.

Профілактика
пневмонії,
спричиненої Рneumocystis
jirovecii,
рекомендується
пацієнтам із
гранулематозом
з
поліангіїтом
(ГПА)/мікроскопічним
поліангіїтом
(МПА) під час
та після
лікування
препаратом
Труксима
відповідно
до місцевих
настанов з
клінічної
практики.

Дозування

Неходжкінська
лімфома

Фолікулярна
неходжкінська
лімфома

Комбінована
терапія

Рекомендована
доза
препарату Труксима
у комбінації
з
хіміотерапією
для індукційного
лікування
раніше не
лікованих
пацієнтів
або
пацієнтів з
рецидивуючими/рефрактерними
фолікулярними
лімфомами
становить 375 мг/м2
поверхні
тіла на цикл
із загальною
тривалістю
лікування до
8 циклів.

Препарат
Труксима
слід вводити
в 1-й день кожного
циклу
хіміотерапії
після
внутрішньовенного
введення
кортикостероїдного
компонента
хіміотерапії,
якщо він
передбачений
схемою
лікування.

Підтримуюча
терапія

Раніше
не лікована
фолікулярна
лімфома

Раніше
не лікованим
хворим, у
яких було отримано
відповідь на
індукційну
терапію, препарат
Труксима
призначають
у дозі 375 мг/м2
поверхні
тіла 1 раз на 2
місяці (через
2 місяці після
останньої дози
індукційної
терапії) до
прогресування
захворювання
або впродовж
максимального
періоду 2
роки (загалом
12 інфузій).

Рецидивуюча/рефрактерна
фолікулярна
лімфома

Хворим
з
рецидивуючою/рефрактерною
фолікулярною
лімфомою, у
яких було
отримано відповідь
на індукційну
терапію,
препарат
Труксима призначають
у дозі 375 мг/м2
поверхні
тіла 1 раз на 3
місяці (через
3 місяці після
останньої
дози
індукційної
терапії) до
прогресування
захворювання
або впродовж
максимального
періоду 2
роки (загалом
8 інфузій).

Монотерапія

Рецидивуюча/рефрактерна
фолікулярна
лімфома

Рекомендована
доза
препарату
Труксима при
застосуванні
як
монотерапії
для
індукційного
лікування дорослих
пацієнтів з
фолікулярними
лімфомами
ІІІ–IV
стадій, які є
резистентними
до
хіміотерапії
або
знаходяться
у стадії
другого або
подальшого
рецидиву
після
хіміотерапії,
становить 375
мг/м2 поверхні
тіла і вводиться
шляхом внутрішньовенної
інфузії 1 раз
на тиждень
протягом 4
тижнів.

Рекомендована
доза при
повторному
застосуванні
препарату
Труксима як
монотерапії
пацієнтам, у
яких було
отримано
відповідь на
попередню
монотерапію
препаратом Труксима
з приводу
рецидивуючої/рефрактерної
фолікулярної
лімфоми,
становить 375
мг/м2
поверхні тіла
і вводиться шляхом
внутрішньовенної
інфузії 1 раз
на тиждень протягом
4 тижнів.

Дифузна
В-великоклітинна
неходжкінська
лімфома

Препарат
Труксима
слід
застосовувати
у комбінації
з
хіміотерапією
за схемою CHOP.
Рекомендована
доза
препарату
Труксима – 375
мг/м2
поверхні
тіла –
вводиться в
1-й день
кожного
циклу
8-циклової
хіміотерапії
після
внутрішньовенного
введення кортикостероїдного
компонента
схеми CHOP. Безпека
та
ефективність
застосування
препарату
Труксима у
комбінації з
іншими
хіміотерапевтичними
препаратами
для лікування
дифузних
В-великоклітинних
неходжкінських
лімфом не встановлені.

Корекція
дози в ході терапії

Зменшувати
дозу
препарату
Труксима не
рекомендується.
Якщо
препарат
Труксима вводять
у комбінації
з
хіміотерапією,
потрібно
керуватися
стандартними
рекомендаціями
щодо
зниження
дози
хіміотерапевтичних
препаратів.

Хронічний
лімфолейкоз

У
пацієнтів з
хронічним
лімфолейкозом
за 48 годин до
початку
інфузії
препарату
Труксима
необхідно
провести
профілактику
із застосуванням
адекватної
гідратації
та засобів,
які
зменшують
рівень
сечової кислоти,
з метою
зниження
ризику синдрому
лізису
пухлини.

При
кількості
лімфоцитів
більше 25 × 109/л
рекомендується
призначення
преднізону/ преднізолону
у дозі 100 мг
внутрішньовенно
незадовго
перед
інфузією
препарату
Труксима з
метою
зменшення
частоти і
тяжкості гострих
інфузійних
реакцій та/або
синдрому
вивільнення
цитокінів.

Рекомендована
доза
препарату
Труксима у комбінації
з
хіміотерапією
для раніше не
лікованих
хворих і
хворих з
рецидивуючим/рефрактерним
хронічним
лімфолейкозом
становить 375
мг/м2
поверхні
тіла і
вводиться в
0-й день першого
циклу з
наступним введенням
500 мг/м2
поверхні
тіла в 1-й день
кожного
наступного
циклу
протягом 6
циклів.
Хіміотерапію
слід
проводити
після
інфузії
препарату
Труксима.

Ревматоїдний
артрит

Курс
терапії
препаратом
Труксима
складається
з 2
внутрішньовенних
введень
препарату по
1000 мг.
Рекомендована
доза
препарату
Труксима
становить 1000 мг
внутрішньовенно.
Наступне
введення препарату
у дозі 1000 мг
проводиться
через 2 тижні.

Потребу
у подальших
курсах
визначають
через 24 тижні
після
попереднього
курсу. У цей
час повторне
лікування
необхідно проводити,
якщо
зберігаються
ознаки
залишкової
активності
захворювання;
в іншому разі
повторне
лікування
слід
відкласти до
поновлення
активності
захворювання.

Доступні
дані
свідчать, що
клінічна
відповідь
зазвичай досягається
протягом 16–24 тижнів
після
початкового
курсу
лікування.
Питання щодо
продовження
терапії
необхідно
повторно
розглянути
стосовно
пацієнтів, у
яких
впродовж
цього
періоду часу
відсутні
очевидні
докази
терапевтичної
користі.

Гранулематоз
з поліангіїтом
і
мікроскопічний
поліангіїт

Рекомендована
доза
препарату Труксима
для індукції
ремісії
гранулематозу
з поліангіїтом
і
мікроскопічного
поліангіїту
становить 375
мг/м2
поверхні
тіла, що
вводиться шляхом
внутрішньовенної
інфузії один
раз на тиждень
протягом 4
тижнів
(всього 4
інфузії).

Дозування
в особливих
випадках

Діти

Неходжкінська
лімфома

Дітям
віком ≥ 6
місяців – < 18
років із
раніше не
лікованою
поширеною
CD20-позитивною
ДВВКЛ/ЛБ/BЛБ/ЛПЛБ
ритуксимаб
слід
застосовувати
у комбінації
з системною
хіміотерапією
LMB (Lymphome Malin B) (див.
таблиці 2 та 3).
Рекомендована
доза
ритуксимабу
становить 375
мг/м2 площі
поверхні
тіла, яку
вводять шляхом
внутрішньовенної
інфузії.
Корекція
дози ритуксимабу
(окрім за
площею
поверхні тіла)
не потрібна.

Безпека
та ефективність
застосування
ритуксимабу
дітям віком
≥ 6 місяців –
< 18 років не
встановлені
для інших
показань,
окрім раніше
не лікованої
поширеної
CD20-позитивної
ДВВКЛ/ЛБ/BЛБ/ЛПЛБ.
Існують лише
обмежені
дані щодо
застосування
дітям віком
до 3 років. Ритуксимаб
не слід
застосовувати
дітям віком
< 6 місяців із
CD20-позитивною
дифузною
B-великоклітинною
лімфомою.

Таблиця 2.
Режим
дозування
ритуксимабу для
дітей із неходжкінською
лімфомою

Цикл

День
лікування

Детальна
інформація
щодо
введення

Префаза
(COP)

ритуксимаб
не
застосовується

-

Індукційний
курс 1

(COPDAM1)

День
2

(відповідає
дню 6 префази)

Перша
інфузія
ритуксимабу

Під
час першого
індукційного
курсу преднізон
застосовують
як частину
курсу
хіміотерапії.
Преднізон
слід
застосовувати
до введення
ритуксимабу

День
1

Друга
інфузія
ритуксимабу

Ритуксимаб
слід
вводити
через 48 годин
після
першої
інфузії
ритуксимабу

Індукційний
курс 2

(COPDAM2)

День
2

Третя
інфузія ритуксимабу

У
другому
індукційному
курсі
преднізон не
застосовується
під час
введення
ритуксимабу

День
1

Четверта
інфузія
ритуксимабу

Ритуксимаб
слід
вводити
через 48 годин
після
третьої
інфузії
ритуксимабу

Консолідаційний
курс 1

(CYM/CYVE)

День
1

П’ята
інфузія ритуксимабу

Преднізон
не
застосовують
під час
введення
ритуксимабу

Консолідаційний
курс 2

(CYM/CYVE)

День
1

Шоста
інфузія
ритуксимабу

Преднізон
не
застосовують
під час
введення
ритуксимабу

Курс
підтримувальної
терапії 1 (M1)

Дні
25–28
консолідаційного

курсу
2 (CYVE)

ритуксимаб
не
застосовують

Починають,
коли після
консолідаційного

курсу 2
(CYVE) відбулося
відновлення
у периферичній
крові АЧН до
> 1,0 × 109/л та
тромбоцитів
до > 100 × 109 л.

Курс
підтримувальної
терапії 2 (M2)

День
28 курсу підтримувальної
терапії 1 (M1)

ритуксимаб
не
застосовують

–

АЧН
– абсолютне
число
нейтрофілів;
COP – циклофосфамід,
вінкристин,
преднізон;

COPDAM
–
циклофосфамід,
вінкристин,
преднізон, доксорубіцин,
метотрексат;

CYM
– цитарабін
(арацитин,
арa-C), мeтотрексат;
CYVE – цитарабін
(арацитин,
арa-C), вепозид (VP16)

Таблиця
3. План
лікування
дітей із
неходжкінською
лімфомою:
супутня
хіміотерапія
з ритуксимабом

План
лікування

Стадія
захворювання

Подробиці
щодо
введення

Група
B

Стадія
III з високим
рівнем ЛДГ

(> 2
× ВМН),

Стадія
IV без
ураження
ЦНС

Префаза
з
наступними 4
курсами:

2
індукційні
курси (COPDAM) із HDMTX
3 г/м2 та 2
консолідаційні
курси (CYM)

Група
C

група
C1:

BЛБ
без
ураження
ЦНС, стадія IV

&
BЛБ з
ураженням
ЦНС із
негативними

результатами
з боку СМР

Префаза
з
наступними 6
курсами:

2
індукційні
курси (COPDAM) з HDMTX

8
г/м², 2
консолідаційні
курси (CYVE)

і
2 курси
підтримувальної
терапії (M1 і M2)

група
C3:

BЛБ
з ураженням
ЦНС, стадія IV

із
позитивними
результатами
з боку СМР

Послідовні
курси слід
застосовувати
відразу
після відновлення
числа
клітин
крові та
якщо стан пацієнта
це дозволяє,
за винятком
курсів підтримувальної
терапії, які
застосовуються
з
інтервалами

28
днів.

BЛБ –
лейкоз
Беркітта
(гострий
лейкоз зі
зрілих В
клітин); СМР – спинномозкова
рідина;

ЦНС –
центральна
нервова
система; HDMTX –
метотрексат
у високій
дозі;  ЛДГ
–
лактатдегідрогеназа.

Хворі
літнього
віку (>65 років). Хворим
літнього
віку
корекція
дози не потрібна.

Спосіб
введення

Препарат
Труксима вводять
внутрішньовенно
інфузійно
(повільно)
через
окремий катетер.

Не можна
вводити
препарат
внутрішньовенно
струминно чи
болюсно.

Пацієнти
повинні
перебувати
під ретельним
наглядом
щодо появи
синдрому
вивільнення
цитокінів
(див. розділ
«Особливості
застосування»).
Пацієнти, в
яких
розвиваються
прояви
тяжких реакцій,
зокрема
виражена
задишка,
бронхоспазм або
гіпоксія,
потребують
негайного
переривання
інфузії.
Після
виникнення
таких реакцій
пацієнтів з
неходжкінською
лімфомою
потрібно
обстежити на
ознаки
синдрому лізису
пухлини, у
тому числі
провести
відповідні
лабораторні
аналізи, а
також
рентгенографію
грудної
клітки для
виявлення
інфільтратів
у легенях.
Інфузії не
слід
поновлювати,
поки
повністю не
зникнуть усі
симптоми та
не нормалізуються
лабораторні
показники і дані
рентгенографії
грудної
клітки. Тоді
інфузію можна
поновити зі
швидкістю, що
становить не
більше ніж
половину
початкової
швидкості.
Якщо такі ж
тяжкі
побічні
реакції трапляються
і вдруге,
слід
серйозно
обміркувати
рішення
стосовно
припинення
лікування у
конкретному
випадку.

Реакції
легкої або
помірної
тяжкості, пов’язані
з інфузією
(див. розділ
«Особливості
застосування»),
зазвичай
минають при
зменшенні
швидкості
інфузії.
Швидкість
інфузії
можна
збільшити
при
полегшенні
симптомів.

Перша
інфузія

Рекомендована
початкова
швидкість
інфузії
становить 50
мг/год; через 30
хвилин її
можна
збільшувати
на 50 мг/год
кожні 30
хвилин до
досягнення
максимальної
швидкості 400
мг/год.

Подальші
інфузії

Всі
показання

Подальші
інфузії
препарату Труксима
можна
розпочинати
зі швидкістю
100 мг/год,
збільшуючи
її через
кожні 30 хвилин
на 100 мг/год до
досягнення
максимального
показника 400
мг/год.

Діти

Неходжкінська
лімфома

Перша
інфузія

Рекомендована
початкова
швидкість
інфузії
становить 0,5
мг/кг/год
(максимально
50 мг/годину);
швидкість
інфузії
можна
збільшувати
на 0,5 мг/кг/годину
кожні 30
хвилин за
умови
відсутності
гіперчутливості
або
інфузійних
реакцій максимально
до 400 мг/годину.

Подальші
інфузії

Подальші
дози
ритуксимабу
можна
вводити з
початковою
швидкістю 1
мг/кг/годину
(максимально
50 мг/годину);
швидкість
інфузії можна
збільшувати
на 1
мг/кг/годину
кожні 30 хвилин
максимально
до 400 мг/годину.

Лише
ревматоїдний
артрит

Альтернативна
схема
подальшого
застосування
із більшою
швидкістю інфузії

Якщо
у пацієнта не
виникло
серйозних
інфузійних
реакцій на
першу чи
наступну
інфузію
препарату Труксима у
дозі 1000 мг при
введенні за
стандартною
схемою, другу
та наступні
інфузії
препарату можна
проводити із
більшою
швидкістю,
вводячи
препарат у
тій самій
концентрації,
що і у
попередніх інфузіях
(4 мг/мл в
об’ємі 250 мл).
Препарат
вводять зі
швидкістю 250
мг/год
протягом
перших 30 хвилин
і зі
швидкістю 600
мг/год –
протягом
наступних 90
хвилин. Якщо
пацієнт
переносить
більшу
швидкість
інфузії,
надалі
препарат можна
вводити за
цією схемою.

Пацієнтам
із клінічно
значущими
серцево-судинними
захворюваннями,
в тому числі
аритмією, або
тим, у кого
виникали
серйозні інфузійні
реакції на
попереднє
застосування
будь-якого
біологічного
лікарського
засобу або
ритуксимабу,
не слід
збільшувати
швидкість
інфузії.

Правила
приготування
і зберігання
розчину

Препарат
Труксима
постачається
у стерильних
апірогенних
флаконах для
одноразового
використання,
що не містять
консервантів.

Набирають
потрібну
кількість
препарату Труксима
в асептичних
умовах і
розводять до
розрахункової
концентрації
ритуксимабу
(1–4 мг/мл) в
інфузійному
флаконі
(пакеті) зі
стерильним
апірогенним 0,9
% розчином
натрію
хлориду або 5 %
розчином глюкози.
Для
перемішування
розчину
обережно
перевертають
флакон
(пакет), щоб
уникнути піноутворення.
Слід
забезпечити
стерильність
приготованого
розчину.
Оскільки
лікарський
засіб не
містить
ніяких
антибактеріальних
консервантів
чи
бактеріостатичних
засобів, слід
дотримуватись
правил
асептики. Препарат
перед
застосуванням
слід
спочатку
оглянути
щодо наявності
сторонніх
домішок або
зміни забарвлення.

Приготований
розчин для
інфузій в 0,9 %
розчині
натрію
хлориду
зберігає
фізичну та
хімічну
стабільність
протягом 30
днів при температурі
від 2 до 8 °C та
протягом 24
годин при кімнатній
температурі
(не вище 30 °C).
Приготований
розчин для
інфузій в 5 %
розчині
глюкози
зберігає
фізичну та
хімічну стабільність
протягом 24
годин при
температурі
від 2 до 8 °C та
протягом 12
годин при
кімнатній
температурі
(не вище 30 °C). З
мікробіологічної
точки зору
приготований
розчин для
інфузій слід
використати
негайно. У
випадку
невикористання
препарату
негайно
після
відкриття флакона
термін та
умови
зберігання є
відповідальністю
користувача;
допускається
зберігання
протягом не
більше 24
годин при
температурі
від 2 до 8 ºС,
крім
випадків,
коли
розведення
проводиться
у валідованих
контрольованих
асептичних умовах.

Передозування.

Досвід
застосування
ритуксимабу
у дозах, вищих
за
рекомендовані
для
внутрішньовенного
введення, у
клінічних
дослідженнях
обмежений. На
сьогодні
найвища
внутрішньовенна
доза
ритуксимабу,
що була
досліджена у
людини,
становить 5000
мг (2250 мг/м2). Цю
дозу було
застосовано
у клінічному
дослідженні
зі
збільшенням
дози
пацієнтам із
хронічною
лімфоцитарною
лейкемією.
Додаткових
загроз
безпеці
пацієнтів
виявлено не
було.

У
разі
передозування
слід негайно
перервати
інфузію та
уважно
спостерігати
за станом
пацієнта.

В
ході
післяреєстраційного
спостереження
повідомлялося
про п’ять
випадків
передозування
ритуксимабом.
У трьох
випадках про
небажані
явища не
повідомлялося.
В інших двох
випадках
повідомлялося
про
грипоподібні
симптоми при
застосуванні
ритуксимабу
в дозі 1,8 г та
про дихальну
недостатність
з летальним
наслідком
при
застосуванні
ритуксимабу
в дозі 2 г.

Побічні
реакції.

Неходжкінські
лімфоми і
хронічний
лімфолейкоз

Загальний
профіль
безпеки
застосування
ритуксимабу
при
неходжкінській
лімфомі та
хронічному
лімфолейкозі
визначений
на основі
даних щодо
пацієнтів,
які брали
участь у
клінічних
дослідженнях,
та на основі
даних післяреєстраційного
спостереження.
Пацієнти
отримували
ритуксимаб
або як
монотерапію (для
індукційного
лікування чи
підтримуючого
лікування
після
індукційного),
або у
комбінації з
хіміотерапією.

Найбільш
часті
побічні
реакції у
пацієнтів,
які
отримували
ритуксимаб,
були пов’язані
з інфузійною
реакцією та
розвивалися
у більшості
пацієнтів
під час
першої
інфузії.
Частота
появи
побічних
реакцій,
пов’язаних з
інфузією,
істотно
зменшується
під час наступних
інфузій і
становить
менше 1 % після
введення
восьмої дози
ритуксимабу.

Випадки
інфекцій
(переважно
бактеріальних
і вірусних)
спостерігалися
протягом
клінічних
досліджень
приблизно у 30–55
% пацієнтів
із
неходжкінською
лімфомою та у
30–50 %
пацієнтів з
хронічним
лімфолейкозом.

Найчастішими
серйозними
побічними
реакціями були
реакції,
пов’язані з
інфузією (у
тому числі
синдром
вивільнення
цитокінів,
синдром
лізису
пухлини);
інфекції;
явища з боку
серцево-судинної
системи (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Інші
серйозні
побічні
реакції
включали реактивацію
гепатиту В та
прогресуючу
мультифокальну
лейкоенцефалопатію
(ПМЛ) (див. розділ
«Особливості
застосування»).

Далі
наводяться
побічні
реакції, що
спостерігалися
під час
монотерапії
ритуксимабом
або при
комбінованому
застосуванні
з
хіміотерапією.
У кожній
групі за
частотою
побічні
реакції наводяться
у порядку
зменшення
серйозності. Для
опису
частоти
побічних
реакцій
використовуються
такі
категорії:
дуже часті (≥ 1/10),
часті (≥ 1/100 і < 1/10),
нечасті (≥ 1/1000 і
< 1/100),
поодинокі (≥ 1/10000
і < 1/1000),
рідкісні (< 1/10 000),
частота невідома
(не може бути
розрахована
на основі наявних
даних).
Побічні
реакції,
ідентифіковані
тільки
протягом
післяреєстраційного
спостереження,
частота яких
не може бути
розрахована,
вказані у
категорії
«частота невідома».

Інфекції
та інвазії: дуже
часті – бактеріальні
інфекції,
вірусні
інфекції, бронхіт*;
часті –
сепсис,
пневмонія*,
фебрильна
інфекція*, оперізуючий
лишай*,
інфекції
дихальних
шляхів*,
грибкові
інфекції,
інфекції
невідомої
етіології,
гострий
бронхіт*,
синусит*, гепатит
В1; поодинокі
– серйозні
вірусні
інфекції2,
пневмоциcтна
пневмонія,
спричинена Pneumocystis jirovecii; рідкісні –
прогресуюча
мультифокальна
лейкоенцефалопатія;
частота
невідома –
ентеровірусний
менінгоенцефаліт2,8.

Порушення
з боку крові
та
лімфатичної
системи: дуже часті – нейтропенія,
лейкопенія,
фебрильна
нейтропенія*,
тромбоцитопенія*;
часті
–
анемія,
панцитопенія*,
гранулоцитопенія*;
нечасті –
порушення
згортання
крові,
апластична
анемія,
гемолітична
анемія,
лімфаденопатія;
рідкісні –
транзиторне
підвищення
рівня IgM в сироватці
крові; частота
невідома –
пізня
нейтропенія3.

Порушення
з боку
імунної
системи: дуже
часті –
інфузійні
реакції4,
ангіоневротичний
набряк; часті –
підвищена
чутливість; поодинокі –
анафілаксія; рідкісні –
синдром
лізису
пухлини,
синдром
вивільнення
цитокінів4,
реакція по
типу
сироваткової
хвороби; частота
невідома –
гостра
оборотна
тромбоцитопенія,
пов’язана з
інфузією4.

Порушення
обміну
речовин,
метаболізму: часті –
гіперглікемія,
зниження
маси тіла,
периферичні
набряки,
набряки
обличчя,
підвищення активності
лактатдегідрогенази,
гіпокальціємія.

Психічні
порушення: нечасті –
депресія,
нервовість.

Неврологічні
порушення: часті –
парестезії,
гіпестезії,
тривога,
безсоння, вазодилатація,
запаморочення,
неспокій; нечасті –
спотворення
смаку; рідкісні –
периферична
нейропатія,
параліч
лицевого нерва5;
частота невідома –
краніальна
нейропатія,
втрата інших
видів
чутливості5.

Порушення
з боку
органів зору: часті –
порушення
сльозовиділення,
кон’юнктивіт;
рідкісні –
тяжка втрата
зору5.

Порушення
з боку органів
слуху та
вестибулярного
апарату: часті –
дзвін у
вухах, біль у
вухах; частота
невідома –
втрата слуху5.

Порушення
з боку
серцево-судинної
системи: часті – інфаркт
міокарда4, 6, *, аритмія*,
фібриляція
передсердь*,
тахікардія*,
порушення з
боку серця*; нечасті –
лівошлуночкова
недостатність*,
суправентрикулярна
тахікардія*,
шлуночкова
тахікардія*,
стенокардія*,
ішемія
міокарда*,
брадикардія; поодинокі –
тяжкі
захворювання
серця4, 6; рідкісні –
серцева
недостатність4, 6.

Судинні
порушення: часті –
артеріальна
гіпертензія, ортостатична
гіпотензія,
артеріальна
гіпотензія; рідкісні –
васкуліт
(переважно
шкірний),
лейкоцитокластичний
васкуліт.

Порушення
з боку
дихальної
системи,
органів
грудної
клітки та
середостіння: часті –бронхоспазм4,
захворювання
дихальної системи,
біль у
грудній
клітці,
задишка, збільшення
кашлю,
нежить; нечасті –
астма,
облітеруючий
бронхіоліт,
ураження легень,
гіпоксія; поодинокі –
інтерстиціальне
захворювання
легень7; рідкісні –
дихальна
недостатність4; частота
невідома –
легеневі
інфільтрати.

Шлунково-кишкові
порушення: дуже
часті – нудота;
часті –
блювання,
діарея,
абдомінальний
біль, дисфагія,
стоматит,
запор, диспепсія,
анорексія,
подразнення
в горлі; нечасті –
здуття
живота; рідкісні –
шлунково-кишкова
перфорація7.

Порушення
з боку шкіри
і підшкірної
клітковини: дуже
часті –
свербіж,
висипання,
алопеція*; часті –
кропив’янка,
пітливість,
нічна
пітливість,
розлади з
боку шкіри*; рідкісні – тяжкі
бульозні
шкірні
реакції,
синдром Стівенса
– Джонсона,
токсичний
епідермальний
некроліз (синдром
Лайєлла)7.

Порушення
з боку
опорно-рухової
системи та
сполучної
тканини: часті
– м’язовий
гіпертонус,
міалгія, болі
в суглобах,
біль у спині,
біль у шиї,
болі.

Порушення
з боку нирок
та
сечовидільної
системи:
рідкісні –
ниркова
недостатність4.

Загальні
розлади та
реакції у
місці
введення: дуже
часті –
гарячка,
озноб,
астенія,
головний
біль; часті –
біль у
пухлині,
припливи,
нездужання,
синдром
застуди,
слабкість*,
тремтіння*,
поліорганна
недостатність4*;
поодинокі –
біль у місці
інфузії.

Обстеження:
дуже часті –
зниження
рівня IgG.

Для
кожної
побічної
реакції
показник частоти
виникнення
розраховувався
на основі
реакцій усіх
ступенів
тяжкості (від
легкої до
тяжкої), за
винятком
побічних
реакцій,
позначених
«*», показник
частоти
виникнення
яких
розраховувався
на основі
лише тяжких
реакцій (≥ 3 ступеня
тяжкості за
загальними
критеріями
токсичності
Національного
інституту раку
(NCI)).

1 В тому числі
реактивація
та первинні
інфекції;
частота при
застосуванні
режиму R-FC (ритуксимаб-флударабін
і
циклофосфамід)
при
рецидивуючому/рефрактерному
хронічному
лімфолейкозі.

2 Також див.
розділ
«Інфекції»
нижче.

3 Також див.
розділ
«Побічні
реакції з
боку крові»
нижче.

4 Також див.
розділ
«Інфузійні
реакції» нижче.
Рідко
повідомлялось
про летальні
випадки.

5 Симптоми черепно-мозкової
нейропатії.
Спостерігались
у різний час
протягом
періоду до
декількох
місяців
після
завершення
терапії ритуксимабом.

6
Спостерігались
переважно у
пацієнтів з раніше
перенесеними
серцевими
захворюваннями
та/або у разі
кардіотоксичної
хіміотерапії,
а також
асоціювались
переважно з
пов’язаними
з інфузією
реакціями.

7 В тому числі
летальні
випадки.

8 Спостерігалось
протягом
післяреєстраційного
застосування.

Під
час
клінічних
досліджень
повідомлялося
про такі
небажані
явища (при
цьому їх частота
була такою ж
або нижчою в
групі
лікування ритуксимабом
порівняно з
контрольними
групами):
токсичний
вплив на
кров,
нейтропенічна
інфекція,
інфекція
сечовивідних
шляхів,
сенсорний
розлад,
гіпертермія.

Під
час
клінічних
досліджень
більше ніж у 50 %
пацієнтів
були
зареєстровані
симптоми, що
вказують на
інфузійні
реакції, які
спостерігалися
переважно
під час
першої
інфузії та
зазвичай
впродовж
перших 1–2
годин. Ці
симптоми в
більшості
випадків поєднували
гарячку,
озноб та
тремтіння.
Інші симптоми
включали
гіперемію,
ангіоневротичний
набряк,
бронхоспазм,
блювання,
нудоту,
кропив’янку/висипання,
втомлюваність,
головний
біль,
подразнення
слизової
оболонки
горла, риніт,
свербіж, біль,
тахікардію,
артеріальну
гіпертензію,
артеріальну
гіпотензію,
задишку,
диспепсію, астенію
та ознаки
синдрому
лізису
пухлини. Тяжкі
інфузійні
реакції (такі
як бронхоспазм,
артеріальна
гіпотензія)
розвивалися у
близько 12 %
пацієнтів. У
деяких
випадках повідомлялося
про інфаркт
міокарда,
фібриляцію
передсердь,
набряк
легень та
гостру оборотну
тромбоцитопенію.
Загострення
вже наявних
серцевих
захворювань,
наприклад
стенокардії
чи застійної
серцевої
недостатності,
або тяжкі
явища з боку
серця
(серцева
недостатність,
інфаркт
міокарда,
фібриляція
передсердь),
набряк
легень,
поліорганна
недостатність,
синдром
лізису
пухлини,
синдром вивільнення
цитокінів,
ниркова
недостатність
та дихальна
недостатність
спостерігалися
із нижчою або
невідомою
частотою. Частота
появи
інфузійних
симптомів
істотно зменшувалась
під час
наступних
інфузій і становила
< 1 % пацієнтів
під час
восьмого
циклу
терапії, до
складу якої
входило
лікування
ритуксимабом.

Опис
окремих
побічних
реакцій

Інфекції

Ритуксимаб
індукує
В-клітинне
виснаження
приблизно у 70–80
% пацієнтів,
але тільки у
меншої
частини пацієнтів
застосування
препарату
супроводжувалося
зниженням
рівня
імуноглобулінів
у сироватці
крові.

Про
випадки
локалізованої
кандидозної
інфекції, а
також про
випадки
оперізуючого
лишаю
повідомлялося
з вищою
частотою в групах
пацієнтів,
які в ході
рандомізованих
досліджень
отримували
ритуксимаб. Тяжкі
інфекції
розвинулися
приблизно у 4 %
пацієнтів,
які
отримували ритуксимаб
як
монотерапію.
Більш висока
частота
інфекцій загалом,
у тому числі
інфекцій 3-го
чи 4-го
ступеня тяжкості,
спостерігалася
на фоні
підтримуючого
лікування
ритуксимабом
протягом
періоду
тривалістю до
2 років
порівняно із
групою
спостереження.
Не
відзначалося
кумулятивної
токсичності
стосовно
інфекцій,
зареєстрованих
протягом
дворічного
періоду
лікування.
Крім того,
при
лікуванні
ритуксимабом
повідомлялося
про інші
серйозні
вірусні
інфекції –
першу появу,
реактивацію
чи
загострення
– у деяких випадках
з летальним
наслідком.
Більшість пацієнтів
отримували
ритуксимаб у
комбінації з
хіміотерапією
або в рамках
програми
трансплантації
гемопоетичних
стовбурових
клітин. Прикладами
таких
серйозних
вірусних інфекцій
є інфекції,
спричинені
вірусами герпесу
(цитомегаловірус,
вірус
вітряної віспи
та вірус
простого
герпесу),
вірусом Джона
Канінгема (JC)
(прогресуюча
мультифокальна
лейкоенцефалопатія
(ПМЛ)) та
вірусом
гепатиту С.
Випадки ПМЛ з
летальним
наслідком, що
виникали
після
прогресування
захворювання
та
повторного
лікування,
також
спостерігалися
під час
клінічних
досліджень.
Надходили
повідомлення
про випадки
реактивації
гепатиту В,
більшість з
яких
спостерігалися
у пацієнтів,
які
отримували
ритуксимаб у
комбінації з
цитотоксичною
хіміотерапією.
У пацієнтів з
рецидивуючим/рефрактерним
хронічним
лімфолейкозом
частота
вірусного гепатиту
В ступенів 3/4
(реактивація
та первинна
інфекція)
становила 2 %
при
лікуванні за
схемою R-FC
(ритуксимаб,
флударабін,
циклофосфамід)
порівняно з 0 %
при
лікуванні за
схемою FC
(флударабін,
циклофосфамід).
Прогресування
саркоми
Капоші
спостерігалося
у пацієнтів з
уже наявною
саркомою
Капоші, які
отримували
ритуксимаб.
Вказані
випадки
спостерігалися
при
застосуванні
препарату за
незареєстрованими
показаннями,
а більшість
пацієнтів
були
ВІЛ-позитивними.

Побічні
реакції з
боку крові

У
клінічних
дослідженнях
монотерапії
ритуксимабом,
що вводився
протягом 4
тижнів, відхилення
в аналізі
крові
спостерігалися
у меншої
кількості
пацієнтів і
зазвичай
були легкими
та мали
оборотний
характер.
Тяжка
(ступеня 3/4)
нейтропенія
виникала у 4,2 %
пацієнтів,
анемія – у 1,1 %, а
тромбоцитопенія
– у 1,7 %. У
пацієнтів
під час
підтримуючого
лікування
ритуксимабом
протягом
періоду
тривалістю
до 2 років про
лейкопенію (5 %
проти 2 %,
ступінь 3/4) та
нейтропенію
(10 % проти 4 %,
ступінь 3/4)
повідомлялося
частіше, ніж в
групі
спостереження.
Частота
тромбоцитопенії
була низькою (< 1
%, ступінь 3/4) і
не
відрізнялася
між групами
лікування. У
дослідженнях
ритуксимабу
у комбінації
з
хіміотерапією
лейкопенія
ступеня 3/4
(ритуксимаб-CHOP 88
% порівняно з CHOP
79 %; R-FC 23 % порівняно
з FC 12 %),
нейтропенія
(ритуксимаб-циклофосфамід,
вінкристин,
преднізолон
(CVP) 24 % порівняно
з CVP 14 %; R-CHOP 97 %
порівняно з CHOP 88
%; R-FC 30 % порівняно
з FC 19% при раніше
не
лікованому
хронічному
лімфолейкозі),
панцитопенія
(R-FC 3 % порівняно
з FC 1 % при раніше
не
лікованому
хронічному
лімфолейкозі)
зазвичай
спостерігалися
із вищою частотою
порівняно із
застосуванням
тільки хіміотерапії.
Проте вища
частота
нейтропенії
у пацієнтів,
які
отримували
лікування
ритуксимабом
з
хіміотерапією,
не асоціювалася
із вищою
частотою
розвитку
інфекцій та
паразитарних
захворювань
порівняно з такою
у пацієнтів,
які
отримували
тільки
хіміотерапію.
В
дослідженнях
за участю
раніше не
лікованих
пацієнтів з
ХЛЛ і
пацієнтів з
рецидивуючим/рефрактерним
ХЛЛ було
встановлено,
що у 25 %
пацієнтів,
які
отримували лікування
за схемою R-FC,
нейтропенія
була
тривалою (тобто
число
нейтрофілів
залишалося
нижче 1 × 109/л в
період з 24-го
по 42-й день
після
введення останньої
дози) або
розвивалася
пізно (тобто число
нейтрофілів
нижче 1 × 109/л
після 42-го дня
після
введення
останньої
дози у пацієнтів
без тривалої
нейтропенії
в анамнезі
або у яких
відбулося
відновлення
числа
нейтрофілів
до 42-го дня)
після лікування
ритуксимабом у
комбінації
зі схемою FC. Немає
повідомлень
про
відмінності
стосовно
частоти
виникнення
анемії.
Повідомлялося
про окремі
випадки
пізньої
нейтропенії,
що
розвивалася
більше ніж
через чотири
тижні після
останньої
інфузії
ритуксимабу. У
дослідженні
препарату як
терапії
першої лінії
при
хронічному
лімфолейкозі
у пацієнтів
із стадією С
за Бінетом [Binet]
більша частота
побічних
реакцій
спостерігалася
в групі
лікування за
схемою R-FC, ніж у
групі лікування
за схемою FC (R-FC 83 %
проти FC 71 %). У
дослідженні
при рецидивуючому/рефрактерному
хронічному
лімфолейкозі
тромбоцитопенія
3/4 ступеня спостерігалася
у 11 % пацієнтів
у групі лікування
за схемою R-FC порівняно
з 9 % пацієнтів
в групі FC.

У
дослідженнях
ритуксимабу
за участю пацієнтів
з
макроглобулінемією
Вальденстрема
спостерігалося
транзиторне
підвищення
рівнів IgM в
сироватці
крові після
початку
лікування, що
може
супроводжуватися
підвищенням
в’язкості
крові та
супутніми
симптомами. Показники
рівня IgM
зазвичай
поверталися
принаймні до початкових
значень
протягом 4
місяців.

Побічні
реакції з
боку
серцево-судинної
системи

Повідомлялося
про реакції з
боку серцево-судинної
системи під
час
клінічних
досліджень
монотерапії
ритуксимабом
у 18,8 % пацієнтів,
при цьому
найчастіше в
повідомленнях
йшлося про
явища
артеріальної
гіпотензії та
артеріальної
гіпертензії.
Під час інфузій
повідомлялося
про випадки
аритмії 3-го або
4-го ступенів
(в тому числі
шлуночкова та
надшлуночкова
тахікардія)
та
стенокардії.
На фоні
підтримуючого
лікування
частота
розладів з
боку серця 3/4
ступеня була
порівнянною
у пацієнтів,
які
отримували
ритуксимаб,
та в групі
спостереження.
Про явища з
боку серця
повідомлялося
як про
серйозні небажані
явища
(включаючи
фібриляцію
передсердь,
інфаркт
міокарда,
лівошлуночкову
недостатність,
ішемію
міокарда) у 3 %
пацієнтів,
які
отримували
ритуксимаб,
порівняно з < 1
% в групі
спостереження.
У
дослідженнях
застосування
ритуксимабу
у комбінації
з хіміотерапією
частота
серцевої
аритмії 3-го
та 4-го
ступенів,
переважно
надшлуночкової
аритмії,
наприклад
тахікардії
та миготіння/тріпотіння
передсердь,
була вищою в
групі лікування
за схемою R-CHOP (14
пацієнтів, 6,9 %)
порівняно з
групою
лікування за
схемою СНОР (3
пацієнти, 1,5 %).
Ці аритмії
розвивалися
або під час
інфузії
ритуксимабу,
або асоціювалися
із
провокуючими
станами,
такими як гарячка,
інфекція,
гострий
інфаркт
міокарда чи
вже наявні
захворювання
дихальної та серцево-судинної
систем.
Відмінностей
між групами
лікування за
схемами R-CHOP та CHOP
щодо частоти
явищ з боку
серця 3-го і 4-го
ступенів, в
тому числі
серцевої
недостатності,
захворювань
міокарда та
проявів
ішемічної хвороби
серця, не
спостерігалося.
При хронічному
лімфолейкозі
загальна
частота
розладів з
боку серця
3-го чи 4-го
ступенів була
низькою як у
дослідженні
препарату як терапії
першої лінії
(4 % при лікуванні
за схемою R-FC, 3 % при
лікуванні за
схемою FC), так і
в
дослідженні
при
рецидивуючому/рефрактерному
захворюванні
(4 % при лікуванні
за схемою R-FC, 4 % при
лікуванні за
схемою FC).

Органи
дихання

Повідомлялося
про випадки
інтерстиціального
захворювання
легень, деякі
з летальним
наслідком.

Неврологічні
порушення

Під
час
лікування
(початкова
фаза лікування
в складі
терапії за
схемою R-CHOP не
більше 8
циклів) у
чотирьох
пацієнтів (2 %),
які
отримували
лікування за
схемою R-CHOP, усі
з факторами
ризику для
серцево-судинної
системи, на
фоні першого
циклу
лікування
розвинулися
гострі
розлади
мозкового
кровообігу
тромбоемболічного
генезу.
Відмінностей
між групами
лікування
щодо частоти
інших
тромбоемболічних
явищ не було.
Для
порівняння, у
трьох
пацієнтів (1,5 %) в
групі
лікування за
схемою СНОР
спостерігалися
цереброваскулярні
явища, що
розвинулися
під час
періоду
подальшого
спостереження.
При
хронічному
лімфолейкозі
загальна частота
розладів з
боку
нервової
системи 3-го
чи 4-го ступеня
була низькою
як в
дослідженні
терапії першої
лінії (4 % при
лікуванні за
схемою R-FC, 4 % при
лікуванні за
схемою FC), так і
в
дослідженнях
рецидивуючого/рефрактерного
захворювання
(3 % при
лікуванні за
схемою R-FC, 3 % при
лікуванні за
схемою FC).

Повідомлялося
про синдром
зворотної
задньої
енцефалопатії/синдром
зворотної задньої
лейкоенцефалопатії.
Симптоми
включали
зорові
розлади,
головний
біль, епілепсію
та зміни
психічного
стану, що
супроводжувалися
або не
супроводжувалися
артеріальною
гіпертензією.
Діагноз
синдром зворотної
задньої
енцефалопатії/синдром
зворотної
задньої
лейкоенцефалопатії
потребує
підтвердження
за допомогою
томографії
головного
мозку. У
випадках, про
які
повідомлялось,
були визначені
фактори
ризику
розвитку
синдрому
зворотної
задньої
енцефалопатії/синдрому
зворотної
задньої
лейкоенцефалопатії,
в тому числі
основне
захворювання
пацієнта,
артеріальна
гіпертензія,
імуносупресивна
терапія
та/або
хіміотерапія.

Розлади
з боку
шлунково-кишкового
тракту

У
деяких
випадках у
пацієнтів,
які отримували
ритуксимаб
для
лікування
неходжкінської
лімфоми,
спостерігалася
перфорація шлунково-кишкового
тракту, іноді
летальна.
Більшості
таких
пацієнтів
ритуксимаб
призначали
разом з
хіміотерапією.

Рівні
IgG

У
клінічних
дослідженнях
підтримуючого
лікування
ритуксимабом
при
рецидивуючій/
рефрактерній
фолікулярній
лімфомі медіана
рівня IgG була
нижче
нижньої межі
нормального
значення
(НМН) (< 7 г/л)
після індукційного
лікування як
в групі
спостереження,
так і в групі
лікування
ритуксимабом.
У групі
спостереження
медіана
рівня IgG надалі
зростала,
досягаючи
значення
вище НМН, але
залишалася
незміненою в
групі
лікування
ритуксимабом.
Частка
пацієнтів з
рівнем IgG нижче
НМН
становила
приблизно 60 % у
групі прийому
ритуксимабу
впродовж 2
років періоду
лікування,
тоді як в
групі
спостереження
відзначено
її зменшення
(36 % після 2
років).

Невелике
число
випадків
гіпогаммаглобулінемії
(відомих зі
спонтанних
повідомлень і
описаних в
публікаціях)
спостерігалося
у дітей, які
отримували
лікування
ритуксимабом.
В деяких
випадках
гіпогаммаглобулінемія
була тяжкою і
потребувала
тривалої
замісної
терапії
імуноглобуліном.
Наслідки
тривалого
виснаження
В-клітин у
дітей
невідомі.

Реакції
з боку шкіри

Дуже
рідко
повідомлялося
про випадки
токсичного
епідермального
некролізу
(синдром
Лайєлла) і
синдрому
Стівенса –
Джонсона, деякі
з них були
летальними.

Субпопуляції
пацієнтів
(монотерапія
ритуксимабом)

Пацієнти
літнього
віку (≥ 65
років):
частота
побічних
реакцій усіх
ступенів тяжкості
та побічних
реакцій
ступеня 3/4 у пацієнтів
літнього
віку була
близькою до
частоти у
молодших
пацієнтів (< 65
років).

Високе
пухлинне
навантаження

У
пацієнтів з
високим
пухлинним
навантаженням
частота побічних
реакцій 3/4
ступеня була
вищою
порівняно з
такою у
пацієнтів
без високого
пухлинного
навантаження
(25,6 % проти 15,4 %).
Частота
побічних
реакцій усіх
ступенів
була
подібною в
обох групах
пацієнтів.

Повторне
лікування

Кількість
пацієнтів,
які повідомили
про побічні
реакції при
повторному
лікуванні з
додатковими
курсами
прийому ритуксимабу,
була
близькою до
кількості
пацієнтів,
які
повідомили
про побічні
реакції під
час
первинного
лікування
(побічні реакції
усіх
ступенів та 3/4
ступеня).

Субпопуляції
пацієнтів
(комбінована
терапія
ритуксимабом)

Пацієнти
літнього
віку (≥ 65
років)

Частота
небажаних
явищ 3/4
ступеня з
боку крові та
лімфатичної
системи при
раніше не лікованому
або
рецидивуючому/рефрактерному
хронічному
лімфолейкозі
була вищою у пацієнтів
літнього
віку
порівняно з
молодшими
пацієнтами (< 65
років).

Досвід
застосування
дітям із
ДВВКЛ/ЛБ/BЛБ/ЛПЛБ

Резюме
профілю
безпеки

Багатоцентрове
відкрите
рандомізоване
дослідження
хіміотерапії
LMB (Lymphome Malin B) із застосуванням
ритуксимабу
або без такого
було
проведено за
участю дітей
(віком ≥ 6 місяців
– < 18 років) із
раніше не
лікованою
поширеною
CD20-позитивною
ДВВКЛ/ЛБ/BЛБ/ЛПЛБ.

Загалом
309 дітей
отримували
ритуксимаб
та були
включені в
популяційний
аналіз безпеки.
Діти,
рандомізовані
у групу хіміотерапії
LMB із
ритуксимабом
або включені
в частину
дослідження
з однією
групою, отримували
ритуксимаб у
дозі 375 мг/м2
площі
поверхні
тіла та
отримали
сумарно шість
внутрішньовенних
інфузій
ритуксимабу
(по дві в
кожному з
двох
індукційних
курсів та по
одній у
кожному з
двох
консолідаційних
курсів за
схемою LMB).

Профіль
безпеки ритуксимабу
у дітей
(віком ≥ 6
місяців – < 18 років)
із раніше не
лікованою
поширеною
CD20-позитивною
ДВВКЛ/ЛБ/BЛБ/ЛПЛБ
загалом за
типом,
характером
та тяжкістю
збігався із
відомим
профілем
безпеки у
дорослих
пацієнтів із неходжкінською
лімфомою та
хронічним лімфолейкозом.
Додавання
ритуксимабу
до хіміотерапії
призвело до
зростання
ризику деяких
подій, у тому
числі
інфекцій
(включаючи
сепсис),
порівняно із
застосуванням
тільки хіміотерапії.

Ритуксимаб
у терапії
ревматоїдного
артриту

Загальний
профіль
безпеки ритуксимабу при
ревматоїдному
артриті
визначений
на основі
даних
клінічних
досліджень, а
також даних
післяреєстраційного
спостереження.

Профіль
безпеки ритуксимабу
у пацієнтів з
ревматоїдним
артритом
середнього і
тяжкого
ступеня
підсумовано
в наведеному
нижче
розділі. В
клінічних
дослідженнях
понад 3100
пацієнтів
отримали
принаймні
один курс
лікування і
за ними
велося
спостереження
впродовж
періоду
тривалістю
від 6 місяців
до понад 5
років;
приблизно 2400
пацієнтів
отримали два
або більше
курси
лікування, з
них понад 1000 пацієнтів
отримали 5 і
більше
курсів. Інформація
з безпеки,
зібрана в
ході
постреєстраційного
спостереження,
відображає
очікуваний
профіль
небажаних
реакцій, що спостерігався
у клінічних
дослідженнях
застосування
ритуксимабу
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Додатково
до
метотрексату
(10–25 мг/тиждень)
пацієнти
отримували 2
курси по 1000 мг ритуксимабу,
розділені
двотижневим
інтервалом.
Інфузії ритуксимабу
проводили
після
внутрішньовенної
інфузії 100 мг
метилпреднізолону;
пацієнти
також приймали
преднізон всередину
протягом 15
днів. Для
опису
частоти
побічних
реакцій
використовують
такі
категорії: дуже
часті (≥ 1/10),
часті (≥ 1/100 і < 1/10),
нечасті (≥ 1/1000 і
< 1/100),
поодинокі (≥ 1/10000
і < 1/1000),
рідкісні (< 1/10 000). У
кожній групі
частоти
побічні
реакції наводяться
у порядку
зменшення
серйозності.

Найбільш
частими
побічними
реакціями, що
виникали
внаслідок
прийому ритуксимабу,
були
інфузійні реакції.
Загальна
частота
інфузійних
реакцій у
клінічних
дослідженнях
становила 23 %
під час
першої
інфузії і
зменшувалася
при наступних
інфузіях.
Серйозні
інфузійні реакції
були
непоширеними
(0,5 % пацієнтів) і
спостерігалися
переважно
під час
початкового
курсу
лікування.
Окрім
побічних
реакцій, що спостерігалися
в клінічних
дослідженнях
ритуксимабу
при
лікуванні
ревматоїдного
артриту, в
ході
післяреєстраційного
спостереження
повідомлялося
про прогресуючу
мультифокальну
лейкоенцефалопатію
(див.
розділ
«Особливості
застосування») та
реакцію по
типу
сироваткової
хвороби.

Інфекції
та інвазії: дуже часті
–
інфекції
верхніх
дихальних
шляхів, інфекції
сечовивідних
шляхів; часті
–
бронхіт,
синусит,
гастроентерит,
епідермофітія
стоп; рідкісні
– прогресуюча
мультифокальна
лейкоенцефалопатія,
реактивація
гепатиту В, частота
невідома – серйозна
вірусна
інфекція1, ентеровірусний
менінгоенцефаліт7.

Порушення
з боку крові
та
лімфатичної
системи: часті –
нейтропенія2;
поодинокі – пізня
нейтропенія3;
рідкісні – реакція
по типу
сироваткової
хвороби.

Кардіальні
порушення: поодинокі
–
стенокардія,
фібриляція
передсердь,
серцева
недостатність,
інфаркт
міокарда; рідкісні
– тріпотіння
передсердь.

Порушення
з боку
імунної
системи/загальні
розлади та
реакції у
місці
введення: дуже часті
–
інфузійні
реакції4
(артеріальна
гіпертензія,
нудота,
висипання,
гіпертермія,
свербіж,
кропив’янка,
подразнення
слизової
оболонки
горла, гарячі
припливи,
артеріальна
гіпотензія,
риніт, озноб,
тахікардія,
втомлюваність,
біль у ротовій
порожнині та
глотці,
периферичний
набряк,
еритема); нечасті
–
інфузійні
реакції4
(генералізований
набряк,
бронхоспазм,
хрипи, набряк
гортані,
ангіоневротичний
набряк,
генералізований
свербіж,
анафілаксія, анафілактоїдна
реакція).

Порушення
обміну
речовин,
метаболізму: часті –
гіперхолестеринемія.

Неврологічні
порушення: дуже
часті –
головний
біль; часті –
парестезія,
мігрень,
запаморочення,
ішіас.

Зміни з
боку шкіри і
підшкірної
клітковини: часті –
алопеція; рідкісні – синдром
Стівенса –
Джонсона6,
токсичний
епідермальний
некроліз
(синдром
Лайєлла).

Психічні
порушення: часті –
депресія,
тривожність.

Шлунково-кишкові
порушення: часті –диспепсія,
діарея,
гастроезофагеальний
рефлюкс,
утворення
виразок на
слизовій оболонці
ротової
порожнини,
біль у
верхніх
відділах
живота.

Порушення
з боку
опорно-рухової
системи та
сполучної
тканини: часті –
артралгія/м’язово-скелетний
біль, остеоартрит,
бурсит.

Обстеження: дуже
часті –
зниження
рівня IgM5; часті –
зниження
рівня IgG5.

1 Див. розділ
«Інфекції»
нижче.

2
Частота розрахована
на основі
лабораторних
даних,
зібраних у
рамках рутинного
лабораторного
моніторингу
в клінічних
дослідженнях.

3
Частота визначена
на основі
післяреєстраційних
даних.

4
Реакції, що
спостерігалися
під час або
протягом 24 годин
після
інфузії.
Також див.
нижче «Інфузійні
реакції».
Пов’язані з
інфузією
реакції
можуть
виникати в
результаті
гіперчутливості
та/або у
зв’язку з
механізмами
дії препарату.

5
Включаючи
спостереження,
зібрані під
час рутинного
лабораторного
моніторингу.

6 У тому
числі
летальні
випадки.

7 Спостерігалось
протягом
післяреєстраційного
застосування.

Багаторазові
курси
лікування

Множинні
курси
лікування
асоціюються
з профілем
побічних
реакцій,
близьким до
того, що
спостерігався
після
першого
курсу лікування.
Частота усіх
побічних
реакцій після
першого
курсу
лікування
ритуксимабом
була найвищою
протягом
перших 6
місяців і
потім зменшувалася.
Найчастіше
спостерігалися
інфузійні
реакції
(переважно
під час
першого курсу
лікування),
загострення
ревматоїдного
артриту та
інфекції, при
цьому усі
явища
частіше
виникали
протягом
перших 6
місяців
лікування.

Інфузійні
реакції

Найбільш
частими
побічними
реакціями після
введення
ритуксимабу
під час
клінічних
досліджень
були
інфузійні
реакції. Із 3189 пацієнтів,
які
отримували
лікування
ритуксимабом,
у 1135 (36 %) розвинулася
принаймні
одна
інфузійна
реакція, при
цьому у 733 із 3189 (23 %)
пацієнтів
інфузійна реакція
розвинулася
після першої
інфузії
першого
курсу
лікування
ритуксимабом.
Частота
інфузійних
реакцій
зменшується
під час
наступних
інфузій. У
клінічних
дослідженнях
серйозні
інфузійні
реакції виникали
менше ніж у 1 % (17
із 3189)
пацієнтів. Не
відзначалося
інфузійних
реакцій 4-го
ступеня згідно
з загальними
токсикологічними
критеріями (ЗТК)
та випадків
смерті у
результаті
інфузійних
реакцій під
час
клінічних досліджень.
Кількість
випадків 3-го
ступеня за ЗТК
та
інфузійних
реакцій, що
призвели до
відміни
лікування,
знижувалася
з курсами та
була
рідкісною,
починаючи з
3-го курсу.
Премедикація
за допомогою
внутрішньовенного
введення
глюкокортикоїдів
значно
зменшувала
частоту і
тяжкість
інфузійних
реакцій (див.
розділи
«Спосіб
застосування
та дози»,
«Особливості
застосування»).
Під час післяреєстраційного
застосування
ритуксимабу повідомлялося
про випадки
тяжких
інфузійних
реакцій із
летальним
наслідком.

У
дослідженні
безпеки
більш
швидкого
введення
ритуксимабу
хворим на
ревматоїдний
артрит (РА), пацієнтам
із РА
середнього
або тяжкого
ступеня в
активній
стадії, у
яких не
виникало серйозних
інфузійних
реакції
протягом першої
досліджуваної
інфузії або
впродовж 24
годин після
неї,
дозволялося
вводити
препарат шляхом
2-годинної
внутрішньовенної
інфузії. Пацієнти
із наявністю
в анамнезі
серйозних інфузійних
реакцій на
біологічні
препарати
для
лікування РА
виключалися
із дослідження.
Частота, тип
та тяжкість
інфузійних реакцій
узгоджувалися
із
отриманими
раніше даними.
Серйозних
інфузійних
реакцій не спостерігалось.

Опис
окремих
побічних
реакцій

Інфекції

Загальна
частота
інфекцій
становила
приблизно 94 випадки
на 100
пацієнто-років
у пацієнтів,
які отримували
лікування
ритуксимабом.
Інфекції
були
переважно
легкими та
помірними за
тяжкістю і
включали,
головним
чином,
інфекції
верхніх
дихальних шляхів
та інфекції
сечовивідних
шляхів. Частота
інфекцій, що
були
серйозними
або вимагали
внутрішньовенного
введення
антибіотиків,
становила
приблизно 4
випадки на 100
пацієнто-років.
Суттєвого
зростання частоти
серйозних
інфекцій
після
багаторазових
курсів
лікування
ритуксимабом
не спостерігалося.
Про інфекції
нижніх дихальних
шляхів (у
тому числі
пневмонію)
повідомлялося
під час
клінічних
досліджень
із подібною
частотою у
групах
лікування
ритуксимабом
та контрольних
групах.

В
ході
післяреєстраційного
спостереження
повідомлялося
про серйозні
вірусні інфекції
у пацієнтів з
ревматоїдним
артритом, які
отримували
ритуксимаб.

Зареєстровано
випадки
прогресуючої
мультифокальної
лейкоенцефалопатії
з летальним
наслідком після
застосування
ритуксимабу
для лікування
аутоімунних
захворювань
(ревматоїдний
артрит та
аутоімунні
захворювання,
що не є
зареєстрованими
показаннями
для застосування
препарату, в
тому числі
системний
червоний
вовчак та
васкуліт).

Зареєстровані
випадки
реактивації
гепатиту В у
пацієнтів з
неходжкінською
лімфомою, які
отримували
ритуксимаб у
комбінації з
цитотоксичною
хіміотерапією.
Також повідомлялося
про окремі
випадки
реактивації
інфекції,
спричиненої
вірусним
гепатитом В,
у пацієнтів з
ревматоїдним
артритом, які
отримували
лікування
ритуксимабом
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Явища
з боку
серцево-судинної
системи

Про
серйозні
явища з боку
серцево-судинної
системи повідомлялося
з частотою 1,3 випадку
на 100
пацієнто-років
у пацієнтів,
які отримували
лікування
ритуксимабом,
порівняно із
1,3 випадку на 100
пацієнто-років
у пацієнтів,
які отримували
плацебо.
Збільшення
кількості
пацієнтів, в
яких
розвинулися
явища з боку
серцево-судинної
системи (усі
або серйозні),
впродовж
багаторазових
курсів
лікування не
спостерігалося.

Неврологічні
явища

Отримано
повідомлення
про випадки
синдрому
зворотної
задньої
енцефалопатії
(СЗЗЕ)/
синдрому
зворотної
задньої
лейкоенцефалопатії
(СЗЗЛ).
Симптоми
охоплювали
порушення
зору, головний
біль, судоми
та зміну
психічного стану
із
гіпертензією
або без неї.
Діагноз СЗЗЕ/СЗЗЛ
необхідно
підтвердити
за допомогою
обстеження
головного
мозку
методами
візуалізації.
У
зареєстрованих
випадках
були наявні
визнані
фактори
ризику
розвитку СЗЗЕ/СЗЗЛ,
в тому числі
супутня
патологія,
гіпертензія,
імуносупресивна
терапія
та/або хіміотерапія.

Нейтропенія

При
застосуванні
ритуксимабу
повідомлялося
про нейтропенію,
яка у більшості
випадків  була
транзиторною,
легкого або
помірного
ступеня
тяжкості. Нейтропенія
може
спостерігатися
через декілька
місяців
після
застосування
ритуксимабу
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

В
плацебо-контрольованих
періодах
клінічних
досліджень у
0,94 % (13 з 1382)
пацієнтів, які
отримували
лікування
ритуксимабом,
і у 0,27 % (2 з 731)
пацієнтів
групи
плацебо
розвинулась
тяжка
нейтропенія.

Про
нейтропенічні
явища,
включаючи
тяжку пізню
нейтропенію
і
персистуючу
нейтропенію,
рідко
повідомлялося
під час
післяреєстраційного
застосування.
Деякі з цих
явищ
асоціювалися
з летальними
інфекціями.

Реакції з
боку шкіри та
підшкірної
клітковини

Дуже
рідко
повідомлялося
про випадки
токсичного
епідермального
некролізу
(синдром
Лайєлла) і
синдрому
Стівенса –
Джонсона, деякі
з них були
летальними.

Відхилення
лабораторних
показників
від норми

Гіпогаммаглобулінемія
(рівень IgG або IgМ
нижче
нижньої межі
норми)
спостерігалася
у пацієнтів з
ревматоїдним
артритом, які
отримували
лікування ритуксимабом.
Не
спостерігалося
підвищення
загальної частоти
інфекцій або
серйозних
інфекцій
після зниження
рівня IgG або IgМ (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Невелике
число
випадків
гіпогаммаглобулінемії
(відомих зі
спонтанних
повідомлень
і описаних в
публікаціях)
спостерігалося
у дітей, які
отримували
лікування ритуксимабом,
іноді такі
випадки були
тяжкими і
потребували
тривалої
замісної
терапії
імуноглобуліном.
Наслідки
тривалого
виснаження В-клітин
у дітей
невідомі.

Ритуксимаб
при терапії гранулематозу
з
поліангіїтом
(ГПА) і мікроскопічного
поліангіїту
(МПА)

У
клінічному
дослідженні
ГПА і МПА 99
пацієнтів
отримували
лікування
ритуксимабом
(375 мг/м2 один
раз на
тиждень
протягом 4
тижнів) і глюкокортикоїдами
для індукції
ремісії ГПА та
МПА.

Нижче
вказані
побічні
реакції, які
спостерігалися
протягом 6
місяців у ≥ 5 %
пацієнтів,
які
отримували ритуксимаб,
і з більшою
частотою, ніж
в групі
порівняння, в
пілотному
клінічному
дослідженні.

Розлади
з боку крові
та
лімфатичної
системи: тромбоцитопенія
(7 %).

Розлади з
боку
шлунково-кишкового
тракту: діарея (18
%), диспепсія (6 %),
запор (5 %).

Загальні
розлади та
реакції в
місці введення
препарату:
периферичний
набряк (16 %).

Розлади з
боку імунної
системи:
синдром
вивільнення
цитокінів (5 %).

Інфекції та
інвазії:
інфекції
сечовивідних
шляхів (7 %),
бронхіт (5 %), оперізуючий
лишай (5 %),
назофарингіт
(5 %), серйозна
вірусна
інфекція
(частота
невідома)1,2,
ентеровірусний
менінгоенцефаліт
(частота
невідома).

Обстеження:
зниження
рівня
гемоглобіну
(6 %).

Розлади
обміну
речовин та
харчування:
гіперкаліємія
(5 %).

Розлади з
боку
опорно-рухової
системи та
сполучної тканини: спазми
у м’язах (18 %),
артралгія (15 %),
біль у спині (10 %),
слабкість у
м’язах (5 %), біль
у м’язах та
кістках (5 %),
біль у
кінцівках (5 %).

Розлади з
боку
нервової
системи:
запаморочення
(10 %), тремор (10 %).

Психічні
розлади:
безсоння (14 %).

Розлади з
боку органів
дихання,
грудної клітки
та
середостіння:
кашель
(12 %), задишка (11 %),
носова
кровотеча (11 %),
закладеність
носа (6 %).

Розлади з
боку шкіри та
підшкірної
клітковини: акне (7 %).

Судинні
розлади: артеріальна
гіпертензія
(12 %), припливи (5 %).

1 Спостерігалась
протягом
післяреєстраційного
періоду.

2 Див. також
підрозділ
«Інфекції»
нижче.

Окремі
побічні
реакції

Інфузійні
реакції

Інфузійні
реакції в
клінічному
дослідженні
гранулематозу
з поліангіїтом
і
мікроскопічного
поліангіїту
визначалися
як будь-яке
побічне
явище, яке
розвинулося
протягом 24
годин після інфузії
і вважалося
дослідником
таким, що пов’язане
з інфузією, у
вибірці для
оцінки безпеки.
99 пацієнтів
отримували
лікування ритуксимабом
і у 12 % з них
розвинулась
щонайменше
одна
інфузійна
реакція. Всі
інфузійні
реакції були
1-го або 2-го
ступеня
тяжкості за
критеріями ЗТК.
Найбільш
поширені
інфузійні
реакції включали
синдром
вивільнення
цитокінів,
припливи,
подразнення
в горлі і тремор.
Ритуксимаб
застосовували
у комбінації
з
внутрішньовенними
глюкокортикоїдами,
які можуть
зменшувати
частоту і
тяжкість
інфузійних
реакцій.

Інфекції

У
клінічному
дослідженні
ГПА/МПА, що проводилось
за участю 99
пацієнтів,
які
отримували
ритуксимаб,
загальний
рівень
інфікування
становив
приблизно 237 випадків
на
100 пацієнто-років
(95 % ДІ: 197-285) у
первинній
кінцевій
точці через 6
місяців.
Інфекції
були переважно
легкого та
помірного
ступенів та становили
групу з
інфекцій
верхніх
дихальних
шляхів, оперізувального
герпесу та
інфекцій
сечовивідних
шляхів.
Частота
появи
серйозних
інфекцій
становила
приблизно 25 випадків
на 100
пацієнто-років.
Найчастіше
повідомлялося
про серйозні
інфекції в
групі застосування
ритуксимабу
– пневмонія з
частотою 4 %.

Злоякісні
новоутворення

У
клінічному
дослідженні
ГПА/МПА
частота виникнення
злоякісних
новоутворень
у пацієнтів з
гранулематозом
з
поліангіїтом
і пацієнтів з
мікроскопічним
поліангіїтом,
які
отримували
лікування
ритуксимабом,
становила 2 випадки
на 100
пацієнто-років
на момент
завершення
дослідження
(коли для
останнього
пацієнта був
завершений
період
спостереження).
За
стандартизованим
коефіцієнтом
частоти частота
злоякісних
новоутворень
була подібною
до такої у
пацієнтів з
васкулітом, що
асоціювався
з
антинейтрофільними
цитоплазматичними
антитілами.

Побічні
реакції з
боку
серцево-судинної
системи

У
клінічному
дослідженні
ГПА/МПА
кардіальні
розлади
спостерігалися
з частотою приблизно
273 випадки на 100
пацієнто-років
(95 % довірчий
інтервал 149–470) через
6 місяців як
первинна
кінцева
точка.
Частота
серйозних
кардіальних
явищ
становила 2,1 випадку
на 100
пацієнто-років
(95 % довірчий
інтервал 3–15). Найчастіше
повідомлялося
про
тахікардію (4 %)
і фібриляцію
передсердь (3 %) (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Неврологічні
явища

Отримано
повідомлення
про випадки
синдрому
зворотної
задньої
енцефалопатії
(СЗЗЕ)/
синдрому
зворотної
задньої
лейкоенцефалопатії
(СЗЗЛ) при
аутоімунних
захворюваннях.
Симптоми
охоплювали
порушення
зору, головний
біль, судоми
та зміну психічного
стану із
гіпертензією
або без неї.
Діагноз
СЗЗЕ/СЗЗЛ
необхідно
підтвердити
за допомогою
обстеження
головного
мозку
методами
візуалізації.
У
зареєстрованих
випадках
були наявні
визнані
фактори ризику
розвитку
СЗЗЕ/СЗЗЛ, в
тому числі
супутня
патологія,
гіпертензія,
імуносупресивна
терапія та/або
хіміотерапія.

Реактивація
гепатиту В

Під час
післяреєстраційного
застосування
ритуксимабу
у пацієнтів з
гранулематозом
з
поліангіїтом
і у пацієнтів
з мікроскопічним
поліангіїтом
спостерігалися
випадки
реактивації
гепатиту В,
які інколи
були
летальними.

Гіпогаммаглобулінемія

Гіпогаммаглобулінемія
(зниження
рівня IgA, IgG або
IgM нижче
нижньої межі
норми)
спостерігалася
у пацієнтів з
гранулематозом
з
поліангіїтом
і у пацієнтів
з мікроскопічним
поліангіїтом,
які
отримували
лікування
ритуксимабом.
Частота
загальної
кількості
інфекцій або
серйозних
інфекцій не
зростала
після зниження
рівнів IgA, IgG або IgM.

Через
6 місяців у
клінічному
дослідженні
ГПА/МПА у
групі
лікування
ритуксимабом
у 27 %, 58 % і 51 %
пацієнтів із
нормальним
вихідним
рівнем
імуноглобуліну
спостерігалося
зниження
рівня IgA, IgG або IgM
відповідно у
порівнянні з
25 %, 50 % і 46 % в групі
циклофосфаміду. У
пацієнтів з
низьким
рівнем IgA, IgG або IgM
не спостерігалося
збільшення
частоти
загальних інфекцій
або
серйозних
інфекцій.

Нейтропенія

В
активному
контрольованому
рандомізованому
подвійно
сліпому
багатоцентровому
дослідженні
з доведення
відсутності
переваги
препарату порівняння
над
досліджуваним
препаратом у
24 % пацієнтів в
групі
застосування
ритуксимабу
(один курс) і у 23
% пацієнтів в
групі
застосування
циклофосфаміду
розвинулася
нейтропенія
3-го ступеня
або вище за
критеріями ЗТК.
Нейтропенія
не
асоціювалася
із відзначеним
збільшенням
частоти
серйозних
інфекцій у
пацієнтів,
які
отримували
ритуксимаб.
Вплив
багаторазових
курсів лікування
ритуксимабом
на розвиток
нейтропенії
не вивчався в
клінічних
дослідженнях
у пацієнтів з
гранулематозом
з поліангіїтом
і у пацієнтів
з
мікроскопічним
поліангіїтом.

Реакції з
боку шкіри та
підшкірних
тканин

Дуже рідко
повідомлялося
про випадки
токсичного
епідермального
некролізу
(синдром Лайєлла)
і синдрому
Стівенса –
Джонсона,
деякі з них
були
летальними.

Повідомлення
про
підозрювані
побічні реакції

Повідомлення
про побічні
реакції
після реєстрації
лікарського
засобу має
важливе
значення. Це
дає змогу проводити
моніторинг
співвідношення
користь/ризик
при
застосуванні
цього
лікарського
засобу.
Медичним та
фармацевтичним
працівникам,
а також
пацієнтам
або їхнім
законним
представникам
слід
повідомляти
про усі
випадки
підозрюваних
побічних
реакцій та
відсутності
ефективності
лікарського
засобу через
Автоматизовану
інформаційну
систему з
фармаконагляду
за
посиланням:
https://aisf.dec.gov.ua.

Термін
придатності. 4
роки.

Приготований
розчин для
інфузій в 0,9 %
розчині натрію
хлориду
зберігає
фізичну та
хімічну стабільність
протягом 30
днів при
температурі
від 2 до 8 °C та
протягом 24
годин при
кімнатній
температурі
(не вище 30 °C).
Приготований
розчин для
інфузій в 5 %
розчині
глюкози
зберігає
фізичну та
хімічну
стабільність
протягом 24
годин при
температурі
від 2 до 8 °C та
протягом 12
годин при
кімнатній
температурі
(не вище 30 °C). З
мікробіологічної
точки зору
приготований
розчин для
інфузій слід
використати
негайно. У
випадку
невикористання
препарату
негайно
після відкриття
флакона термін
та умови
зберігання є
відповідальністю
користувача;
допускається
зберігання
протягом не
більше 24
годин при
температурі
від 2 до            8 ºС
крім
випадків,
коли
розведення
проводиться
у
валідованих
контрольованих
асептичних
умовах.

Умови
зберігання. Зберігати
при
температурі
від 2 до 8 °С в
картонній
коробці для
захисту від
світла. Зберігати
в недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.
По 50 мл у
флаконі, по 1
флакону в
картонній
коробці; по 10
мл у флаконі,
по 2 флакони в
картонній
коробці.

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник. Нувісан
Франс САРЛ.

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження
його
діяльності. 2400, Роут
дес Коллес, 06410,
Біот,
Франція.