ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

ОМЕПРАЗОЛ

(ОMEPRAZOLЕ)

Склад:

діюча
речовина: оmeprazole;

1
капсула
містить
омепразолу у
складі пелет
(8,5 %) 20 мг;

допоміжні
речовини: натрію
гідрофосфат,
натрію
лаурилсульфат,
кальцію
карбонат,
маніт (Е 421),
сахароза
(цукроза),
гіпромелоза
(гідроксипропілметилцелюлоза),
метакрилатний
сополімер
(тип С),
діетилфталат,
титану
діоксид (Е 171),
тальк;

склад
оболонки
капсули:
желатин,
титану
діоксид (Е 171),
хіноліновий
жовтий (Е 104).

Лікарська
форма. Капсули.

Основні
фізико-хімічні
властивості:
тверді
желатинові
капсули № 2,
циліндричної
форми з
напівсферичними
кінцями,
корпус –
білого
кольору,
кришечка –
жовтого
кольору.
Вміст капсул
– пелети
білого або
майже білого
кольору без
запаху.

Фармакотерапевтична
група.

Засоби
для
лікування
пептичної
виразки та
гастроезофагеальної
рефлюксної
хвороби.
Інгібітори
протонної
помпи. Код АТХ
А02В С01.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Омепразол
–
противиразковий
антисекреторний
препарат. Він
легко
проникає у
парієтальні
клітини
слизової
оболонки
шлунка, концентрується
у них і
активується
при кислому
значенні рН.
Активний
метаболіт –
сульфенамід
– пригнічує Н+,К+-АТФ-азу
секреторної
мембрани
парієтальних
клітин
(протонний
насос),
припиняючи
проходження
іонів водню у
порожнину
шлунка та
блокує
кінцеву
стадію
секреції
соляної кислоти.
Дозозалежно
зменшує
рівень базальної
та
стимульованої
секреції,
загальний
об’єм
шлункової
секреції і
виділення
пепсину.
Ефективно
пригнічує як
нічне, так і
денне
продукування
соляної
кислоти.

Виявляє
бактерицидний
ефект на Helicobacter pylori.
Ерадикація Helicobacter pylori
при
одночасному
застосуванні
омепразолу
та
антибіотиків
дає змогу
швидко
купірувати
симптоми
захворювання,
досягти високого
ступеня
загоювання
ураженої
слизової та
стійкої
тривалої
ремісії,
зменшує імовірність
розвитку
кровотечі з
травного тракту.

При
рефлюксному
виразковому
езофагіті нормалізація
кислотної
експозиції у
стравоході
та
підтримання
внутрішньошлункового
рН > 4 протягом
24 годин зі
зменшенням
руйнівних
властивостей
вмісту
шлунка (гальмування
переходу
пепсиногену
у пепсин) сприяє
послабленню
симптоматики  і
повному
загоюванню  ушкоджень
стравоходу  (рівень
загоювання
перевищує 90 %).
Високоефективний
при
лікуванні
тяжких і
ускладнених
форм
ерозивного
та
виразкового
езофагіту,
резистентних
до Н2-блокаторів
гістамінових
рецепторів.
Тривала
підтримуюча
терапія
запобігає
рецидивам
рефлюксного
езофагіту і
зменшує ризик
розвитку
ускладнень.

Інші
ефекти,
пов’язані з
гальмуванням
кислот

Під
час
довготривалого
лікування
повідомлялося
про частково
підвищену
частоту утворення
шлункових
залозистих
кіст. Ці зміни
є наслідком
явно
вираженого
інгібування
секреції
соляної
кислоти і
носять доброякісний
та оборотний
характер.

Під
час
лікування
антисекреторними
лікарськими
засобами
сироватковий
гастрин збільшується
у відповідь
на зменшення
секреції
кислоти. Також
хромогранін
А збільшується
через
зменшену
кислотність
шлунка. Підвищений
рівень хромограніну
А може
завадити
дослідженню
нейроендокринних
пухлин. Є дані,  що
інгібітори
протонної
помпи (ІПП) повинні
бути
припинені протягом
5 днів і 2 тижнів
до вимірів хромограніну
А. Це означає,
що рівні
хромограніну
А можуть бути
збільшені
після
обробки ІПС, щоб
повернутися
до контрольного
діапазону.

Фармакокінетика.

Після
застосування
внутрішньо
препарат швидко
та в значній
кількості
всмоктується
з травного
тракту, однак
біодоступність
становить не
більше 50-55 %
(ефект
першого проходження
через
печінку).
Зв’язування
з білками
плазми крові
(альбумін та
кислий альфа1-глікопротеїн)
дуже високе –
95 %.

Після
одноразового
застосування
20 мг омепразолу
пригнічення
шлункової
секреції настає
протягом
першої
години,
досягає максимуму
через 2
години та
продовжується
приблизно
24 години,
прояви
ефекту
залежать від
дози. Здатність
парієтальних
клітин
продукувати
соляну
кислоту
відновлюється
протягом 3-5 днів
після
завершення
терапії.

Препарат
трансформується  у
печінці з
утворенням
принаймні 6
метаболітів,
що характеризуються
практичною
відсутністю
антисекреторної
активності.

Екскретується
в основному
нирками у
вигляді
метаболітів
(72-80 %) та через
кишечник
(18-23 %). Період
напіввиведення
становить 0,5-1
годину (при
нормальній
функції печінки)
або
3 години (при
хронічних
захворюваннях
печінки).

У
пацієнтів
літнього
віку можливе
деяке підвищення
біодоступності
і зменшення
швидкості
виведення.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Доброякісна
виразка
шлунка і
виразка дванадцятипалої
кишки, у т. ч.
пов’язана з
прийомом
нестероїдних
протизапальних
засобів
(НПЗЗ);
ерадикація Helicobacter pylori (у
складі
комбінованої
терапії з
антибактеріальними
засобами);
гастроезофагеальна
рефлюксна
хвороба;
профілактика
аспірації
кислотного
вмісту
шлунка;
синдром Золлінгера-Еллісона;
послаблення
симптомів кислотозалежної
диспепсії.

Протипоказання.

Підвищена
чутливість
до
омепразолу,
до заміщених
бензімідазолів
або до будь-яких
інших компонентів
препарату.
Омепразол, як
і інші
інгібітори
протонної
помпи, не
слід
приймати
разом із
нелфінавіром
та
атазанавіром.

Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Вплив
омепразолу
на
фармакокінетику
інших
лікарських
засобів.

Лікарські
засоби,
всмоктування
яких залежить
від рН
шлунка.

Пригнічення
шлункової
секреції під
час лікування
омепразолом
та іншими
лікарськими
засобами з
групи ІПП
може
знижувати
або
підвищувати
абсорбцію
лікарських
засобів,
всмоктування
яких залежить
від рН
шлунка. Як і у
випадку з
іншими
лікарськими
засобами, що
зменшують
внутрішньошлункову
кислотність,
абсорбція таких
лікарських
засобів як
кетоконазол, ітраконазол,
а також
ерлотиніб
може зменшуватися,
тоді як
всмоктування
таких лікарських
засобів як
дигоксин
може
підвищуватися
під час
лікування
омепразолом.
Одночасне
застосування
омепразолу (20
мг на добу) та
дигоксину у
здорових
добровольців
підвищувало
біодоступність
дигоксину на
10 % (у двох із
десяти
досліджуваних
осіб – до 30 %).

Нелфінавір,
атазанавір.

Плазмові
рівні
нелфінавіру
та атазанавіру
знижуються
при
одночасному
застосуванні
з
омепразолом.

Одночасне
застосування
омепразолу і
нелфінавіру
протипоказане.
Одночасне
застосування
омепразолу (40
мг 1 раз на
добу) знижувало
середню
експозицію
нелфінавіру
приблизно на
40 %, а  середня
експозиція
фармакологічно
активного
метаболіту
М8
знижувалася
приблизно на
75-90 %. Взаємодія
також може
бути
зумовлена
пригніченням
активності CYP2C19.

Одночасне
застосування
омепразолу з
атазанавіром
не
рекомендується.
Одночасне застосування
омепразолу (40
мг 1 раз на
добу) та атазанавіру
у дозі 300
мг/ритонавіру
у дозі 100 мг у
здорових
добровольців
призводило
до зниження
на 75 %
експозиції
атазанавіру.
Підвищення
дози
атазанавіру
до 400 мг не
компенсувало
вплив
омепразолу
на
експозицію
атазанавіру.
Одночасне
застосування
омепразолу  (20 мг 1
раз на добу)  з
атазанавіром
у дозі 400
мг/ритонавіром
у дозі 100 мг у
здорових
добровольців
призводило
до зниження
приблизно на
30 % експозиції
атазанавіру порівняно
з
атазанавіром
у дозі 300
мг/ритонавіром
у дозі 100 мг 1 раз
на добу.

Дигоксин.

Одночасне
лікування
омепразолом
(20 мг/добу) та
дигоксином у
здорових
добровольців
збільшувало
біодоступність
дигоксину на
10 %. Рідко
реєструвалися
випадки
токсичності,
спричиненої
застосуванням
дигоксину. Проте
слід
дотримуватися
обережності
при призначенні
високих доз
омепразолу
пацієнтам
літнього
віку.
Необхідно
посилити терапевтичний
лікарський
моніторинг
дигоксину.

Клопідогрел.

У
процесі
проведення
перехресного
клінічного
дослідження
клопідогрел
(навантажувальна
доза –  300 мг,
далі – 75 мг/добу)
у вигляді
монотерапії
та з омепразолом
(80 мг
одночасно з
клопідогрелем)
застосовували
протягом 5
днів. При
одночасному
застосуванні
клопідогрелу
та
омепразолу експозиція
активного
метаболіту
клопідогрелу
знижувалася
на 46 % (день 1) і на 42
% (день 5). Середнє
пригнічення
агрегації
тромбоцитів
знижувалося
на 47 % (через 24
години) і на 30 %
(день 5), коли
клопідогрел
та омепразол
застосовували
разом. У
процесі
проведення
іншого дослідження
було
показано, що
прийом клопідогрелу
та
омепразолу у
різний час не
перешкоджав
їх взаємодії,
що, імовірно,
спричинено
інгібуючим
ефектом
омепразолу
на CYP2C19. Суперечливі
дані щодо
клінічних
проявів цієї
ФК/ФД
взаємодії з
точки зору
основних серцево-судинних
захворювань
були зареєстровані
у процесі
проведення
обсерваційних
і клінічних
досліджень.

Інші
лікарські
засоби.

Всмоктування
посаконазолу,
ерлотинібу, кетоконазолу
та
ітраконазолу
значно зменшується,
отже,
клінічна
ефективність
може послаблюватися.
Слід уникати
одночасного
застосування
лікарського
засобу з посаконазолом
та
ерлотинібом.

Лікарські
засоби, що
метаболізуються
з участю CYP2C19.

Омепразол
є помірним
інгібітором
CYP2C19, основного
ферменту, що
метаболізує
омепразол. Таким
чином,
метаболізм
супутніх
лікарських
засобів, що
також
метаболізуються
з участю CYP2C19,
може
зменшуватися,
а системна
експозиція
цих засобів –
збільшуватися.
Прикладом
таких
лікарських
засобів є
R-варфарин та інші
антагоністи
вітаміну К,
цилостазол, діазепам
і фенітоїн.

У
здорових
добровольців
відзначалася
фармакокінетична/фармакодинамічна
взаємодія
між
клопідогрелем
(навантажувальна
доза – 300 мг/добова
підтримуюча
доза – 75 мг) та
омепразолом
(80 мг/добу
перорально,
тобто доза,
яка в 4 рази
перевищує
стандартну добову
дозу), яка
призводила
до зменшення
експозиції
активного
метаболіту
клопідогрелу
у середньому
на 46 % та
зменшення
максимальної
інгібуючої
дії (АДФ-індукованої)
агрегації
тромбоцитів
у середньому
на 16 %. Клінічна
значущість
цієї взаємодії
залишається
невідомою. Як
запобіжний
захід
необхідно
уникати
одночасного
застосування
омепразолу і клопідогрелу.

Цилостазол.

У
здорових
добровольців
введення
омепразолу у
дозі 40 мг
підвищувало
Сmax та AUC
цилостазолу
на 18 % та 26 %
відповідно, а
одного з його
активних
метаболітів
– на 29 % та 69 % відповідно.

Фенітоїн.

Моніторинг
концентрації
фенітоїну у
плазмі крові
рекомендується
проводити
протягом
перших двох
тижнів після
початку лікування
омепразолом
та у випадку,
якщо була проведена
корекція
дози
фенітоїну,
моніторинг
та подальшу
корекцію
дози
лікарського
засобу
необхідно
проводити
після закінчення
лікування
омепразолом.

Невідомий
механізм.

Саквінавір.

Одночасне
застосування
омепразолу
із саквінавіром/ритонавіром
призводило
до збільшення
рівня
саквінавіру
у плазмі крові
приблизно до
70 %, що
асоціювалося
з належною
переносимістю
у ВІЛ-інфікованих
пацієнтів.

Такролімус.

При
одночасному
застосуванні
омепразолу
повідомлялося
про
збільшення
рівня такролімусу
в сироватці
крові.
Потрібно
проводити
посилений
моніторинг
концентрації
такролімусу,
а також
функції
нирок (кліренс
креатиніну),
і при
необхідності
відкоригувати
дози
такролімусу.

Зафіксовано
підвищення
рівня
метотрексату
у деяких
пацієнтів
при
одночасному
прийомі його з
інгібіторами
протонного
насоса. У
разі необхідності
застосування
метотрексату
у високих
дозах слід
розглянути
питання про
тимчасову
відміну
омепразолу.

Вплив
інших
лікарських
засобів на
фармакокінетику
омепразолу.

Інгібітори
CYP2C19 та/або CYP3A4.

Оскільки
омепразол
метаболізується
за допомогою
ферментів CYP2C19
та CYP3A4,
лікарські
засоби, що, як
відомо,
пригнічують
активність CYP2C19
або CYP3A4, або
обох
ферментів
(наприклад,
кларитроміцин
та
вориконазол),
можуть
призводити
до зростання
рівня
омепразолу в
сироватці крові
у результаті
уповільнення
швидкості
його
метаболізму.
Одночасне
застосування
вориконазолу
призводило
до більш ніж
дворазового
зростання
експозиції
омепразолу.
Оскільки
високі дози
омепразолу
переносилися
добре,
корекція
дози омепразолу
зазвичай не
потрібна.
Однак слід
розглянути
питання про
корекцію
дози для
пацієнтів з
тяжкою печінковою
недостатністю
та у випадку,
якщо
показане
тривале
лікування.

Омепразол
частково
метаболізується
також CYP3A4, але
не пригнічує
цей фермент.
Таким чином,
омепразол не
впливає на
метаболізм
лікарських
засобів, що
метаболізуються
CYP3A4, таких як
циклоспорин,
лідокаїн,
хінідин,
естрадіол,
еритроміцин
та будесонід.

Індуктори CYP2C19
та/або CYP3A4.

Лікарські
засоби що, як
відомо,
індукують активність
CYP2C19 або CYP3A4, або
обох
ферментів
(наприклад,
рифампіцин
та звіробій
звичайний),
можуть
призводити
до зниження
рівнів
омепразолу в
сироватці
крові у
результаті
прискорення
швидкості
його
метаболізму.

Особливості
застосування.

При
виникненні у
пацієнтів з
виразкою шлунка
або підозрою
на виразку
шлунка таких
тривожних
симптомів як
значне
зниження маси
тіла, не
зумовлене
дієтою, часте
блювання,
дисфагія,
блювання з
домішками
крові або мелена,
слід
виключити
наявність
злоякісного
захворювання,
оскільки
прийом препарату
може
маскувати
його
симптоми і
затримувати
визначення
діагнозу.

Одночасний
прийом
атазанавіру
з інгібіторами
протонного
насоса не
рекомендується.

Омепразол,
як і інші
кислотоінгібуючі
речовини,
може
знижувати
рівень
абсорбції вітаміну
В12
(ціанокобаламіну)
через гіпо-
або ахлоргідрію.
Це необхідно
враховувати
при лікуванні
пацієнтів із
дефіцитом
вітаміну В12,
пацієнтам із
ризиком
зниження
засвоєння
вітаміну В12 або
з кахексією
під час
довготривалої
терапії. В
окремих
випадках
може бути
доцільним
проведення
контролю
рівня
вітаміну В12
у плазмі
крові.

Омепразол
є
інгібітором
CYP2С19. На початку
або у кінці
лікування
омепразолом
слід враховувати
потенційну
можливість
взаємодії із
засобами, що
метаболізуються
CYP2С19, наприклад із
клопідогрелем.

Для
лікування
хронічних
захворювань
у дітей не
слід
застосовувати
препарат
довше, ніж
рекомендовано.

Прийом
інгібіторів
протонного
насоса може
призводити
до
незначного
підвищення ризику
інфекційних
захворювань
травного тракту,
спричинених
такими
збудниками
як Salmоnella та
Campylobacter.

Застосування
інгібіторів
протонної
помпи,
особливо у
високих
дозах та
упродовж тривалого
часу  (>
1 року), може
незначно підвищувати
ризик
переломів
стегна, зап'ястя
та хребта, в
основному у
пацієнтів
літнього
віку або у
разі інших
виявлених
факторів
ризику. Дані
досліджень
припускають,
що
інгібітори
протонної
помпи можуть
підвищувати
ризик
переломів загалом
на

10-40 %. У деяких
випадках це
пов’язано з
наявністю у
пацієнта
інших
факторів
ризику. Пацієнтів
з ризиком
остеопорозу
слід
забезпечувати
належним лікуванням
та
адекватним
вживанням
вітаміну D і
кальцію.

Під
час
довготривалої
терапії,  особливо
у випадках,
коли термін
лікування перевищує
1 рік,
пацієнтам
слід
перебувати
під
регулярним
медичним
наглядом та
проводити
лабораторне
визначення
вмісту магнію
і кальцію у
сироватці
крові.

У
хворих, які
приймають
інгібітори
протонної
помпи
включаючи
омепразол,
упродовж
щонайменше 3
місяців може
виникнути
суттєва
гіпомагніємія
(у більшості
випадків
гіпомагніємії
хворі
застосовували
препарат
близько 1 року).

Після
відміни
препарату
рівень
сироваткового
магнію
повертався
до норми. Для
клінічної
картини
гіпомагніємії
характерне: збільшення
нервово-м’язової
збудливості,
яка
проявляється
спазмом
м’язів
кистей і
стоп, руховим
збудженням;
тахікардією,
аритмією
серця,
підвищенням
артеріального
тиску;
дистрофічними
розладами у
вигляді трофічних
ерозій і
виразок
шкіри.
Критерій
постановки
діагнозу
гіпомагніємії
– зниження
концентрації
магнію у
сироватці крові
менше 1 мЕкв/л.
Крім того,
були
виявлені випадки,
коли гіпомагніємія
призводила
до розвитку
гіпокальціємії,
зумовленої
пригніченням
секреції
паратгормону
в умовах
низького
вмісту магнію
в організмі.
У деяких
пацієнтів
спостерігався
тяжкий
перебіг
гіпокальціємії
і гіпомагніємії,
що
супроводжувався
розвитком
судомного
синдрому,
порушенням
ритму серця,
тетанії,
психічними
порушеннями
і тяжким
блюванням, що
призводить
до погіршення
електролітного
балансу.

Не слід
застосовувати
препарат у
разі наявності
у пацієнта
алергії на
омепразол.

Омепразол
може
спричинити
серйозні
шкірні
реакції.
Симптоми
можуть
включати
почервоніння
шкіри,
пухирі,
висип. У разі
виникнення
алергічної
реакції слід
припинити застосування
препарату та
негайно
звернутися за
медичною
допомогою.

Під
час
лікування
антисекреторними
препаратами
концентрація
гастрину у
плазмі крові
збільшується
у результаті
зниження секреції
соляної
кислоти.
Внаслідок
зниження
секреції
соляної
кислоти
збільшується
рівень
хромограніну
А. Збільшення
концентрації
хромограніну
А може
впливати на
результати
досліджень для
виявлення
нейроендокринних
пухлин. Для
запобігання
такого
впливу
необхідно припинити
прийом
інгібітора
протонної
помпи за 5
днів до
проведення
визначення
рівня хромограніну
А. Якщо рівні
хромограніну
А та гастрину
не
повернулися
до референтних
значень
після
початкових
вимірів, вимірювання
слід
повторити
через 14 днів
після
відміни лікування
ІПП.

Порушення
функції
нирок

Гострий
тубулоінтерстиціальний
нефрит (ГТІН)
спостерігався
у пацієнтів,
які приймали
омепразол.
ГТІН може
виникнути в
будь-який
момент під
час терапії
омепразолом  та
прогресувати
до ниркової
недостатності
(див. розділ
«Побічні
реакції»).

При
підозрі на
ГТІН слід
припинити
прийом омепразолу
та негайно
розпочати
відповідне
лікування.

У
разі
непереносимості
деяких
цукрів слід
проконсультуватися
з лікарем,
перш ніж
розпочати
лікування
цим препаратом.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Результати
епідеміологічних
досліджень
(більше 1000
вагітних,
пологи яких
пройшли успішно)
не виявили
негативної
дії
омепразолу
на
вагітність
та/або на
здоров’я
плода/новонародженої
дитини.
Препарат
можна застосовувати
у період
вагітності
тільки тоді,
коли, на
думку лікаря,
очікувана
користь для
матері
перевищує
можливий
ризик для плода.

Омепразол
проникає в
незначній
кількості у
грудне
молоко, але його
вплив на
дитину
невідомий.
Тому слід припинити
годування
груддю на
період застосування
лікарського
засобу.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Вплив
препарату на
здатність
керувати автотранспортом
або
працювати з
іншими
механізмами
малоймовірний,
але слід
враховувати
можливість
виникнення
таких
побічних
реакцій як
запаморочення
та порушення
зору.

Спосіб
застосування
та дози.

Застосовують
внутрішньо
перед або під
час вживання
їжі, не
розжовуючи
та не пошкоджуючи
капсулу,
запиваючи
невеликою
кількістю
рідини. Режим
дозування
залежить від
виду та
тяжкості
захворювання
і встановлюється
лікарем
індивідуально
для кожного пацієнта.

Капсулу
слід
прийняти  одразу після відкриття індивідуального блістера.
Не
зберігайте
капсули поза
блістером
для подальшого
використання.

Дорослі
та діти віком
від 12 років.

Виразка
шлунка та
дванадцятипалої
кишки:
добова доза –
1 капсула.
Зазвичай
курс лікування
виразки
дванадцятипалої
кишки становить
4 тижні,
виразки
шлунка – 8
тижнів. У
разі необхідності добову
дозу можна
збільшити до
2 капсул.

Лікування
та
профілактика
виразки
дванадцятипалої
кишки та
шлунка, а
також гастродуоденальної
ерозії та
диспептичних
симптомів,
пов’язаних
із
застосуванням
НПЗЗ: рекомендована
добова доза
становить 20
мг. Курс
лікування – 4-8
тижнів.

Для ерадикації H.
pylori:
омепразол
призначають
у добовій
дозі 40 мг (по 20
мг  2
рази на добу)
у складі
комплексної
терапії за
затвердженими
міжнародними
схемами:

–
потрійна
терапія при
виразці дванадцятипалої
кишки: протягом
1 тижня 2 рази
на добу:
амоксицилін 1 г і
кларитроміцин
500 мг; протягом 1
тижня 2 рази на
добу:
кларитроміцин
250 мг і
метронідазол
400 мг (або
тинідазол 500
мг); протягом 1
тижня 3 рази
на добу:
амоксицилін  500 мг і
метронідазол
400 мг;

–
подвійна
терапія при
виразці
дванадцятипалої
кишки: протягом
2 тижнів 2 рази
на добу:
амоксицилін
750 мг - 1 г;
протягом 2
тижнів 3 рази
на добу:
кларитроміцин
500 мг;

–
подвійна
терапія  при
виразці  шлунка: протягом
2 тижнів 2 рази
на добу
амоксицилін
750 мг – 1
г.

Гастроезофагеальна
рефлюксна
хвороба: добова доза
– 1 капсула,
курс
лікування – 4-8
тижнів.
Хворим на
рефлюкс-езофагіт,
резистентний
до лікування,
призначають
по 2 капсули щоденно
протягом 8
тижнів.

Профілактика
аспірації
кислотного
вмісту
шлунка:
рекомендована
доза
омепразолу –
40 мг
напередодні
ввечері і 40 мг
за 2-6 годин перед
наркозом.

Синдром
Золлінгера-Еллісона:
початкова
доза
омепразолу,
яку
застосовують
одноразово
вранці,
становить 60
мг на добу; у
разі
необхідності
добову дозу
збільшують
до 80-120 мг. Дозу
слід
підбирати
індивідуально
з
урахуванням
реакції
організму.
Якщо добова
доза
перевищує 80
мг, її
необхідно розподілити
на 2-3 прийоми.

Кислотозалежна
диспепсія:
добова доза
становить 10-20
мг
одноразово
протягом 2-4
тижнів. Якщо
через 4 тижні
симптоми не
зникають або
швидко
з’являються
знову, необхідно
переглянути
діагноз
пацієнта. У разі
необхідності
застосування
омепразолу у
разовій дозі
менше 20 мг
застосовують
препарат із
меншим
вмістом
діючої
речовини.

Корекція
дози
омепразолу для
людей
літнього
віку та
пацієнтам із
порушеннями
функції
нирок не
потрібна.

Для
хворих із
порушеннями
функції
печінки
максимальна
добова доза омепразолу
становить 20
мг.

Діти. У
даній
лікарській
формі
омепразол
слід застосовувати
дітям віком
від 5 років з
масою тіла не
менше 20 кг.

При
рефлюкс-езофагіті курс
лікування – 4-8
тижнів;

при
симптоматичному
лікуванні
печії і регургітації
соляної
кислоти при
гастроезофагеальній
рефлюксній
хворобі – 2-4
тижні. Добова
доза
становить 20
мг, у разі необхідності
добову дозу
можна
збільшити до
40 мг.

Якщо
дитина не
може
проковтнути
капсулу, її
слід
відкрити, а
вміст
змішати з
невеликою
кількістю
яблучного
соку або
йогурту (приблизно
в 10 мл).
Необхідно
простежити,
щоб дитина
проковтнула
цю суміш
негайно
після приготування.

Можливе
застосування
омепразолу у
складі
комплексної
терапії для ерадикації
H. pylori дітям
віком від 5
років, проте
цю терапію
слід
проводити з
особливою
обережністю
під
ретельним
наглядом лікаря.
Курс
лікування – 7
днів, при
необхідності
курс
лікування
продовжувати
до 14 днів.

Схема
лікування:

–
діти з масою
тіла 30-40 кг:
омепразол 20
мг, амоксицилін
750 мг,
кларитроміцин
7,5 мг/кг маси
тіла 2 рази на
добу
протягом 7
днів;

–
діти з масою
тіла більше 40
кг: омепразол
20 мг,
амоксицилін 1 г,
кларитроміцин
500 мг 2 рази на добу
протягом 7
днів.

Діти.

Препарат
застосовують
дітям віком
від 5 років за
призначенням
лікаря за
показаннями
рефлюкс-езофагіт
і
симптоматичне
лікування
печії та
кислотної
відрижки при
гастроезофагеальній
рефлюксній  хворобі  та  для
лікування
виразки
дванадцятипалої
кишки,
зумовленої
наявністю H. рylori, під
контролем
лікаря.

Передозування.

Відомі
дуже
обмежені
дані щодо
ефектів передозування
омепразолу у
людини. У
літературі були
описані
дозування до
560 мг
омепразолу та
одержані
поодинокі
повідомлення
про досягнення
разової
пероральної
дози у 2400 мг омепразолу
(у 120 разів вище
звичайної
рекомендованої
клінічної
дози).
Повідомлялося
про нудоту,
блювання,
запаморочення,
абдомінальний
біль, діарею
та головний
біль. Також у
поодиноких
випадках
повідомлялося
про апатію,
депресію і
сплутаність
свідомості.

Описані
симптоми
мають
скороминучий
характер.
Швидкість
виведення не
змінюється (кінетика
першого
порядку) зі
збільшенням дози.

Лікування.
Специфічного
антидоту
немає. Погано
виводиться
за допомогою
діалізу.
Показано промивання
шлунка,
симптоматична
та підтримуюча
терапія.

Побічні
реакції.

Найчастішими
побічними
ефектами є
головний
біль,
абдомінальний
біль, запор,
діарея,
здуття
живота та
нудота/блювання.

Для
оцінки
побічних
реакцій
використовуються
наступні
критерії
оцінки
частоти: дуже
часто (≥ 1/10),
часто (≥ 1/100, < 1/10),
нечасто (≥ 1/1000, < 1/100),
рідко (≥ 1/10 000, < 1/1000),
дуже рідко (< 1/10
000), частота
невідома (не
можна
оцінити за
відсутністю
даних).

З боку
органів зору:
рідко
– нечіткість
зору,
порушення
зору.

З боку
органів
слуху: нечасто –
вертиго.

З боку дихальної
системи: рідко –
бронхоспазм.

З боку травного
тракту: часто –
абдомінальний
біль, запор,
діарея, метеоризм,
нудота, блювання;
рідко –
сухість у
роті,
стоматит, шлунково-кишковий
кандидоз,
мікроскопічний
коліт, біль у
животі, поліпи
фундальних
залоз
(доброякісні).

З боку гепатобіліарної
системи: нечасто
– підвищення
активності
печінкових
ферментів;
рідко –
гепатит, що
супроводжується
або не
супроводжується
жовтяницею;
дуже рідко –
печінкова
недостатність,
енцефалопатія
у хворих із
відомими
тяжкими
порушеннями
функції печінки.

З боку
сечовидільної
системи: рідко –
інтерстиціальний
нефрит; невідомо
–
тубулоінтерстиціальний
нефрит (з
можливим
прогресуванням
до ниркової
недостатності).

З
боку обміну
речовин: рідко –
гіпонатріємія;
частота
невідома – гіпомагніємія,
гіпокальціємія,
гіпокаліємія.

З боку
нервової
системи: часто –
головний
біль; нечасто
– запаморочення,
парестезії,
порушення
сну, відчуття
слабкості,
сонливість;
рідко –
порушення смаку.

З
боку психіки:
нечасто
– безсоння;
рідко –
тривожність,
незначна
дезорієнтація,
депресія;
дуже рідко –
агресія,
галюцинації,
збудження,
сплутаність
свідомості.

З боку
крові та
лімфатичної
системи: рідко –
тромбоцитопенія,
лейкопенія; дуже
рідко – агранулоцитоз,
панцитопенія.

З боку
імунної
системи: рідко –
реакції
підвищеної
чутливості,
такі як
гарячка,
ангіоневротичний
набряк та анафілактична
реакція/шок.

З боку
шкіри та
підшкірної
клітковини: нечасто
– дерматит,
гіперемія,
свербіж, висипання,
кропив’янка;
рідко –
алопеція,
фоточутливість;
дуже рідко – мультиформна
еритема,
синдром
Стівенса – Джонсона,
токсичний
епідермальний
некроліз (ТЕN), частота
невідома – підгострий
шкірний
червоний
вовчак.

З боку кістково-м’язової
системи: рідко –
артралгія,
міалгія, перелом
стегна,
зап’ястя або
хребта; дуже рідко –
м’язова
слабкість,

З боку
репродуктивної
системи: дуже
рідко –
імпотенція,
гінекомастія.

Інші: нечасто
– нездужання,
периферичні
набряки;
рідко – підвищена
пітливість.

Профіль
побічних
явищ, що
спостерігались
у дітей,
збігається
із профілем у
дорослих як
при
короткотривалій,
так і при
довготривалій
терапії.

Повідомлення
про
підозрювані
побічні
реакції

Повідомлення
про побічні
реакції
після реєстрації
лікарського
засобу має
важливе
значення. Це
дає змогу
проводити
моніторинг
співвідношення
користь/ризик
при застосуванні
цього
лікарського
засобу. Медичним
та
фармацевтичним
працівникам,
а також
пацієнтам
або їхнім
законним
представникам
слід
повідомляти
про усі
випадки
підозрюваних
побічних реакцій
та
відсутності
ефективності
лікарського
засобу через
Автоматизовану
інформаційну
систему з
фармаконагляду
за посиланням:
https://aisf.dec.gov.ua
.

Термін
придатності. 3 роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
в
оригінальній
упаковці при
температурі
не вище 25 °С.

Зберігати
у
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

По 10
капсул у
блістері; по 1,
по 2, по 3 або по 4 блістери
в коробці.

Категорія
відпуску.

За
рецептом.

Виробник.

Дата
останнього
перегляду.