ІНСТРУКЦІЯ

для медичного застосування лікарського
засобу

ЗИДОВУДИН

(ZIDOVUDINE)

Склад:

діюча речовина: зидовудин;

5 мл розчину містить 50 мг зидовудину;

допоміжні
речовини: цукроза, натрію бензоат (Е 211), гліцерин, кислота лимонна безводна,
ароматизатор полуничний, вода очищена.

Лікарcька форма. Розчин
оральний.

Основні
фізико-хімічні властивості: безбарвна або блідо-жовтого
кольору рідина з полуничним запахом.

Фармакотерапевтична
група. Противірусні препарати прямої дії. Нуклеозидні та нуклеотидні інгібітори
зворотної транскриптази. Код АТХ J05A F01.

Фармакологічні властивості.

Фармакодинаміка.

Зидовудин є противірусним препаратом, активним щодо
ретровірусів, включаючи вірус імунодефіциту людини (ВІЛ).

Проникаючи у клітину, препарат зазнає деяких
послідовних перетворень, які каталізуються ферментами клітини. На останньому
етапі утворюється зидовудин-трифосфат, який блокує синтез вірусної ДНК
внаслідок конкурентної взаємодії зі зворотною транскриптазою ВІЛ.

Дослідження in
vitro показують, що потрійна
комбінація аналогів нуклеозидів або двох аналогів нуклеозидів з інгібітором
протеаз ефективніша для пригнічення ВІЛ-індукованих цитопатичних ефектів, ніж
один препарат або поєднання двох препаратів.

Фармакокінетика.

Зидовудин добре абсорбується зі шлунково-кишкового
тракту, його біодоступність становить 60-70 %. Максимальна концентрація у
плазмі крові (Cmax) при пероральному застосуванні Зидовудину в дозі 5
мг/кг кожні 4 години становить 7,1 мікроМ (1,9 мкг/мл). При пероральному
застосуванні середній період напіввиведення становить 1 годину. Метаболізується
у печінці шляхом кон’югації до неактивного метаболіту – 5’-глюкуронід
зидовудину. Кліренс зидовудину значно перевищує кліренс креатиніну, і це є
свідченням того, що істотним механізмом виведення є тубулярна секреція.
Зидовудин проникає крізь плаценту, виявляється в амніотичній рідині та крові
плода. Зв’язування з
білками плазми крові відносно низьке (34-38 %).

Клінічні
характеристики.

Показання.

Застосування у комбінації з іншими
антиретровірусними препаратами для лікування ВІЛ-інфекції у дітей та дорослих.

Профілактика трансплацентарного інфікування плода
та первинна профілактика ВІЛ- інфекції у новонароджених.

Протипоказання.

Гіперчутливість
до зидовудину або до інших компонентів препарату.

Зменшення
кількості нейтрофілів у крові (менше 0,75 х 109/л) або рівня
гемоглобіну (менше 7,5 г/дл або 4,65 ммоль/л) (див. розділ «Особливості застосування»).

Зидовудин протипоказаний новонародженим із
гіпербілірубінемією, що потребує лікування, крім фототерапії, та новонародженим
із рівнем трансаміназ, що перевищує норму більше ніж у 5 разів.

Взаємодія з іншими лікарськими
засобами та інші види взаємодій.

Зидовудин елімінується головним чином шляхом
кон’югації у печінці до неактивного глюкуронідного метаболіту. Активні
речовини, що також елімінуються шляхом печінкового метаболізму, особливо через
глюкуронізацію, потенційно можуть затримувати метаболізм зидовудину. Взаємодії,
описані нижче, не є вичерпними, але представляють класи лікарських засобів, при
призначенні яких слід бути обережними.

Атоваквон. Інформації
про вплив зидовудину на фармакокінетику атоваквону немає. Однак відповідно до
фармакокінетичних даних атоваквон уповільнює метаболізм зидовудину до його
глюкуронідного метаболіту (площа під фармакокінетичною кривою
«концентрація-час» (AUC) зидовудину збільшується на 33 %, а Cmax глюкуроніду у
плазмі крові зменшується на 19 %). При дозуванні 500 мг на добу або 600 мг на
добу протягом трьох тижнів лікування атоваквоном гострої пневмонії, спричиненої
Pneumocystis carinii, у дуже поодиноких випадках може збільшитися частота
побічних реакцій, пов’язаних з підвищеним вмістом зидовудину у плазмі крові. При
тривалому лікуванні атоваквоном слід дуже ретельно спостерігати за пацієнтом.

Кларитроміцин. Таблетки
кларитроміцину зменшують абсорбцію зидовудину, тому варто дотримуватись
двогодинного інтервалу між застосуванням цих лікарських засобів.

Ламівудин. Помірне
збільшення Сmax (28 %) зидовудину спостерігається при одночасному
застосуванні з ламівудином, однак AUC суттєво не змінюється. Зидовудин не
впливає на фармакокінетику ламівудину.

Фенітоїн. Зафіксовано
низький вміст фенітоїну у крові деяких хворих, які застосовували Зидовудин,
хоча в одного хворого був виявлений високий вміст фенітоїну. Ці дані свідчать,
що при одночасному застосуванні обох препаратів слід ретельно контролювати
рівень фенітоїну.

Вальпроєва
кислота, флюконазол або метадон. Доведено, що при сумісному
застосуванні із зидовудином збільшується його AUC з відповідним зниженням
кліренсу зидовудину. Оскільки дані обмежені, клінічна значущість його невідома.
Пацієнт повинен знаходитись під пильним спостереженням для виявлення ознак
токсичності зидовудину.

Пробенецид. За обмеженими
даними, пробенецид збільшує середній період напіввиведення та AUC зидовудину
шляхом зменшення глюкуронізації. Ниркова екскреція глюкуроніду (і власне
зидовудину) зменшується при наявності пробенециду.

Рибавірин. Загострення
анемії, пов’язане із застосуванням рибавірину, спостерігалось у хворих, які
приймали зидовудин у складі комплексного режиму лікування ВІЛ, хоча точний
механізм цього залишається нез’ясованим. Тому не рекомендується суміщати
рибавірин та зидовудин. Лікар повинен замінити іншим відповідником зидовудин у
складі комбінованої антиретровірусної терапії, якщо така вже призначена. Це
особливо важливо для пацієнтів з відомою зидовудин-індукованою анемією в
анамнезі.

Рифампіцин. За обмеженими
даними, сумісне застосування зидовудину та рифампіцину зменшує AUC зидовудину
на 48 % ± 34 %, проте клінічне значення цього явища невідоме.

Ставудин. Зидовудин
може пригнічувати внутрішньоклітинне фосфорилювання ставудину при одночасному
застосуванні обох лікарських засобів. Тому ставудин не рекомендується
поєднувати зі зидовудином.

Інші взаємодії.
Інші активні речовини, серед яких ацетилсаліцилова кислота, кодеїн, морфін,
метадон, індометацин, кетопрофен, напроксен, оксазепам, лоразепам, циметидин,
клофібрат, дапсон та ізопринозин (перелік не обмежується лише цими
препаратами), можуть впливати на метаболізм зидовудину шляхом конкурентного
пригнічення глюкуронізації або прямого пригнічення печінкового мікросомального
метаболізму. Тому потрібно враховувати можливість взаємодії при призначенні цих
лікарських засобів, особливо для тривалого лікування, у комбінації зі
зидовудином.

Спільне застосування, здебільшого у гострих
випадках, з потенційно нефротоксичними або мієлосупресивними препаратами
(наприклад, із системним пентамідином, дапсоном, піриметаміном,
ко-тримоксазолом, амфотерицином, флуцитозином, ганцикловіром, інтерфероном,
вінкристином, вінбластином і доксорубіцином) також може збільшувати ризик
побічної дії зидовудину. Коли спільне застосування цих лікарських засобів є
необхідним, слід ретельно контролювати функцію нирок і гематологічні параметри,
у разі необхідності зменшувати дозу одного або кількох препаратів.

Для деяких хворих з опортуністичними інфекціями,
які отримують зидовудин, стає  доцільним
профілактичне призначення їм антимікробних препаратів. Така профілактика може
включати ко-тримоксазол, пентамідин у вигляді аерозолю, піриметамін та
ацикловір. Обмежені дані клінічних досліджень свідчать, що при одночасному
застосуванні цих препаратів не спостерігається збільшення частоти розвитку
побічних реакцій на зидовудин.

Особливості застосування.

Хворих необхідно застерігати щодо одночасного
самостійного застосування інших препаратів (див. розділ «Взаємодія з іншими
лікарськими засобами та інші види взаємодій»).

Хворим необхідно повідомити, що лікування не здатне
попередити трансмісію ВІЛ іншим особам при статевому контакті або контакті з
зараженою кров’ю, тому потрібно використовувати відповідні заходи безпеки.

Зидовудин не виліковує ВІЛ-інфекцію, і у пацієнта
залишається ризик розвитку хвороб, пов’язаних з пригніченням імунітету,
включаючи опортуністичні інфекції та новоутворення. Хоча встановлено, що ризик
розвитку опортуністичних інфекцій зменшується, даних про розвиток пухлин,
включаючи лімфоми, недостатньо. За даними лікування пацієнтів з розвинутою
стадією ВІЛ-хвороби, ризик розвитку лімфоми в них такий же, як і у пацієнтів,
які не лікувалися зидовудином. У пацієнтів з початковою стадією ВІЛ-хвороби на
тлі тривалого лікування зидовудином ризик розвитку лімфоми невідомий.

Вагітним, які вирішують питання про лікування
зидовудином з метою запобігання ВІЛ-трансмісії до дитини, необхідно знати, що у
деяких випадках, незважаючи на лікування, ВІЛ-трансмісія може відбутися.

Гематологічні
побічні реакції. У хворих із розвинутою стадією ВІЛ-хвороби на тлі
лікування Зидовудином можна очікувати виникнення анемії (зазвичай не раніше 6
тижнів від початку лікування, але зрідка виникає раніше), нейтропенії (зазвичай
не раніше 4 тижнів від початку лікування, але іноді раніше) та лейкопенії (що є
вторинною щодо нейтропенії). Це трапляється частіше при застосуванні високих
доз (1200-1500 мг на добу) та у пацієнтів з низьким резервом кісткового мозку
перед лікуванням, особливо при розвинутих стадіях ВІЛ-хвороби.

Слід ретельно контролювати гематологічні параметри.
При розвинутій стадії ВІЛ-хвороби рекомендується робити аналіз крові не рідше 1
разу на 2 тижні протягом перших 3 місяців лікування і не рідше 1 разу на місяць
у подальшому. У пацієнтів з ранніми стадіями ВІЛ-хвороби (коли резерв
кісткового мозку ще задовільний) гематологічні побічні реакції виникають
нечасто. Залежно від клінічного стану пацієнта аналіз крові проводиться рідше,
наприклад кожні 1-3 місяці.

При зниженні рівня гемоглобіну у межах від 7,5 г/дл
(4,65 ммоль/л ) до 9 г/дл (5,59 ммоль/л) або кількості нейтрофілів у межах від
0,75 х 109/л до 1 х 109/л може бути необхідним зменшення
дози до появи ознак відновлення кісткового мозку; інший спосіб прискорити
одужання – коротка (2-4 тижні) перерва у лікуванні зидовудином. Відновлення
кісткового мозку відбувається зазвичай протягом 2 тижнів, після чого можна
знову розпочати терапію зидовудином у зменшених дозах. У разі значної анемії
зменшення дози зидовудину не виключає необхідності гемотрансфузій (див. розділ
«Протипоказання»).

Лактоацидоз. При
застосуванні нуклеозидних аналогів повідомлялося про випадки лактоацидозу,
зазвичай асоційовані з гепатомегалією та печінковим стеатозом. До ранніх
симптомів (симптоматична гіперлактатемія) належать доброякісні
гастроентерологічні симптоми (нудота, блювання та абдомінальний біль),
неспецифічне нездужання, втрата апетиту, втрата маси тіла, респіраторні
симптоми (швидке та/або глибоке дихання) або неврологічні симптоми (включаючи
рухову слабкість).

Лактоацидоз має високу летальність та може
асоціюватися з панкреатитом, печінковою або нирковою недостатністю.

Лактоацидоз виникає зазвичай після кількох або
більше місяців лікування.

У разі появи симптоматичної гіперлактатемії та
метаболічного лактоацидозу, прогресуючої гепатомегалії або швидкого підвищення
рівня амінотрансфераз лікування нуклеозидними аналогами слід припинити.

З обережністю слід призначати аналоги нуклеозидів
для лікування будь-яких пацієнтів (особливо жінок з ожирінням) з
гепатомегалією, гепатитом або іншими відомими факторами ризику захворювань
печінки та печінкового стеатозу (включаючи деякі лікарські засоби та алкоголь).
Особливий ризик становлять пацієнти, ко-інфіковані гепатитом С та які лікуються
альфа-інтерфероном та рибавірином.

За пацієнтами, у яких є підвищений ризик таких
захворювань, необхідне подальше спостереження.

Мітохондріальні
дисфункції. Нуклеозидні та нуклеотидні
аналоги можуть спричиняти порушення функцій мітохондрій різного ступеня, які
особливо виражені при сумісному застосуванні зі ставудином, диданозином та
зидовудином. Були повідомлення про випадки мітохондріальних дисфункцій у
ВІЛ-негативних немовлят, які зазнали впливу нуклеозидних інгібіторів у
внутрішньоутробний та/або постнатальний період, головним чином це стосувалося
режимів лікування, що включали зидовудин. Головні побічні реакції, про які
повідомлялося, - це
гематологічні порушення (анемія, нейтропенія) та метаболічні порушення
(гіперлактатемія, гіперліпаземія). Ці явища часто були транзиторними. Рідко
повідомлялося про неврологічні порушення (гіпертонус, судоми, порушення
поведінки), що виникали після застосування препарату відстрочено. Чи є такі
неврологічні порушення транзиторними або постійними, дотепер невідомо. Слід
врахувати можливість таких порушень у кожної дитини, на яку впливали нуклеозидні
та нуклеотидні аналоги у внутрішньоутробний період, з тяжкими клінічними
порушеннями невідомої етіології, особливо неврологічними. Ці дані не впливають на сучасні
рекомендації щодо застосування антиретровірусних препаратів вагітним для
попередження вертикальної трансмісії ВІЛ.

Ліпоатрофія

Лікування зидовудином асоціюється з втратою підшкірного жиру, що пов’язано
з мітохондріальною токсичністю. Частота і тяжкість ліпоатрофії пов’язані з
кумулятивним впливом. Така втрата жирових відкладень, яка найбільш яскраво
виражена на обличчі, кінцівках і сідницях, може бути необоротною при переході
на схему лікування без зидовудину. Пацієнтам слід регулярно оцінювати ознаки
ліпоатрофії під час терапії зидовудином та зидовудиновмісними препаратами. При
виникненні підозри на розвиток ліпоатрофії потрібно перевести пацієнта на
альтернативний режим лікування.

Маса тіла та параметри метаболізму

Маса тіла, рівні ліпідів сироватки крові та глюкози крові можуть
підвищуватися протягом антиретровірусної терапії. Факторами впливу на вказані
рівні можуть бути також контроль хвороби та зміна стилю життя. Є підтвердження
впливу лікування на збільшення рівня ліпідів у деяких випадках, в той час як
підтверджень впливу лікування на збільшення маси тіла немає. Моніторинг рівнів
ліпідів сироватки крові та глюкози крові проводиться відповідно до затверджених
протоколів лікування ВІЛ. Лікування порушень, пов’язаних зі зміною рівня
ліпідів, слід проводити за клінічними показниками.

Хвороби
печінки. Кліренс зидовудину у пацієнтів з легким ступенем печінкової недостатності
без цирозу (5-6 балів за шкалою Чайлда-П’ю) є подібним до такого, що
спостерігається у здорових добровольців, тому змінювати дозу зидовудину не
треба. Для пацієнтів із печінковою недостатністю від помірного до тяжкого ступеня
(7-15 балів за шкалою Чайлда-П’ю) специфічних дозових рекомендацій зробити не
можна через широку різноманітність експозиції зидовудину, що спостерігається,
тому застосовувати зидовудин цій групі хворих не рекомендується.

Пацієнти з хронічним гепатитом В або С, які
лікуються комбінованою антиретровірусною терапією, мають підвищений ризик
розвитку тяжких та потенційно летальних побічних ефектів з боку печінки. У разі
сумісного застосування з іншими антивірусними препаратами для лікування
гепатиту В і С слід звернутися до відповідної Інструкції з медичного
застосування цих препаратів.

Хворі з уже існуючим порушенням функції печінки,
включаючи хронічний активний гепатит, мають підвищений ризик порушення функції
печінки під час комбінованої антиретровірусної терапії та мають знаходитися під
медичним наглядом. У разі появи ознак погіршення хвороби печінки у таких
пацієнтів слід зважити можливість перерви або припинення лікування (див. розділ
«Спосіб застосування та дози»).

Синдром
імунного відновлення. У ВІЛ-інфікованих хворих з тяжким
імунодефіцитом на початку лікування антиретровірусними препаратами може
виникнути запалення у відповідь на асимптоматичну або резидуальну
опортуністичну інфекцію та спричинити тяжкий клінічний стан або загострення
симптомів. Зазвичай такі реакції виникають під час перших тижнів або місяців
лікування антиретровірусними препаратами. Відповідними прикладами цього є
ретиніт, спричинений цитомегаловірусом, генералізовані або фокальні інфекції,
спричинені мікобактеріями або Pneumocystis
jiroveci (P. Carinii) pneumonia. Будь-які запальні явища необхідно без
затримки дослідити та при необхідності розпочати їх лікування. У становленні
імунного відновлення також повідомлялося про виникнення аутоімунних порушень
(таких як хвороба Грейвса, поліоміозит, синдром Гієна-Барре та аутоімунний
гепатит), хоча їх початок є більш варіабельним та може виникати через багато
місяців після  початку лікування та
інколи мати нетипову картину.

Остеонекроз. Хоча
етіологія остенекрозу вважається багатофакторною (включаючи застосування
кортикостероїдів, зловживання алкоголем, тяжку імуносупресію, високий індекс
маси тіла), випадки остеонекрозу зафіксовано головним чином у пацієнтів із
запущеною хворобою та/або при довготривалому застосуванні комбінованої антиретровірусної
терапії. Пацієнтів слід попередити про необхідність звертатися за медичною
допомогою у разі появи болю, ригідності у суглобах або рухових порушень.

Пацієнти,
ко-інфіковані вірусом гепатиту С. Загострення анемії, пов’язане із
застосуванням рибавірину, спостерігалось у хворих, які приймали зидовудин у
складі комплексного режиму лікування ВІЛ, хоча точний механізм цього
залишається нез’ясованим. Тому не рекомендується поєднувати рибавірин та
зидовудин. Лікар повинен замінити іншим відповідником зидовудин у складі
комбінованої антиретровірусної терапії, якщо така вже призначена. Це особливо
важливо для пацієнтів з відомою зидовудиніндукованою анемією в анамнезі.

Застосування у
період вагітності або годування груддю.

Вагітність

Приймаючи рішення про застосування
антиретровірусних агентів для лікування ВІЛ-інфекції у вагітних жінок і для
зниження ризику вертикальної передачі ВІЛ новонародженому, зазвичай беруть до
уваги дані, отримані у дослідженнях на тваринах, а також клінічний досвід
застосування вагітним жінкам.

У даному випадку застосування вагітною жінкою
зидовудину з подальшим лікуванням новонародженого зменшує частоту передачі ВІЛ
від матері до плода. Велика кількість даних щодо вагітних жінок (понад 3000
результатів, отриманих під час першого триместру, та більше 3000 результатів,
отриманих під час другого та третього триместру) свідчать про відсутність
мальформативної токсичності. Зидовудин можна застосовувати під час вагітності,
якщо це клінічно обгрунтовано. Ризик вроджених вад у людей є малоймовірним,
виходячи зі згаданої великої кількості даних.

Дані досліджень зидовудину на тваринах вказують на
репродуктивну токсичність. Активні складові Зидовудину можуть гальмувати
реплікацію клітин ДНК, а зидовудин показав трансплацентарні канцерогенні
властивості в одному дослідженні на тваринах. Клінічна значущість цих
результатів невідома. Встановлено трансплацентарну проникність зидовудину в
організмі людини.

Мітохондріальні дисфункції: нуклеотидні та
нуклеозидні аналоги in vitro та in vivo спричиняють ушкодження
мітохондрій. Були повідомлення про порушення функцій мітохондрій у
ВІЛ-негативних немовлят, матері яких застосовували нуклеозидні аналоги під час
вагітності та/або в постнатальний період (див. розділ «Особливості
застосування»).

Фертильність

Зидовудин не знижував чоловічу або жіночу фертильність у щурів, яким
вводили дозу до 450 мг/кг на добу. Немає даних про вплив Зидовудину на жіночу
фертильність. У чоловіків Зидовудин не впливає на кількість, морфологію або
рухливість сперматозоїдів.

Період годування груддю

Після введення одноразової дози 200 мг зидовудину ВІЛ-інфікованим жінкам
середня концентрація зидовудину була схожою у грудному молоці та сироватці
крові. ВІЛ-інфікованим жінкам рекомендують за будь-яких обставин відмовитися
від годування груддю з метою уникнення передачі ВІЛ-інфекції дітям.

Здатність
впливати на швидкість реакції при керуванні автотранспортом або іншими
механізмами.

Дослідження з вивчення впливу зидовудину на
швидкість реакції при керуванні автотранспортом або роботі з іншими механізмами
не проводилось. Фармакологія зидовудину не дає підстав очікувати будь-який
негативний вплив. Але, незважаючи на це, слід завжди мати на увазі загальний
стан пацієнта та профіль побічних ефектів препарату при вирішенні питання про
можливість виконання цих видів діяльності.

Спосіб застосування та дози.

Терапію зидовудином повинен починати лікар, який
має досвід лікування ВІЛ-інфекції.

Застосування дорослим і дітям, маса
тіла яких становить не менше 30 кг: рекомендованою дозою зидовудину у комбінації з іншими антиретровірусними препаратами є 250 мг або 300 мг 2 рази на добу.

Діти

Діти, маса тіла яких становить від 9 кг до 30 кг: рекомендованою дозою Зидовудину є       9 мг/кг маси тіла 2 рази на добу у комбінації з іншими
антиретровірусними препаратами.
Максимальна доза не має перевищувати 300 мг 2 рази на добу.

Діти, маса тіла яких становить від 4 кг до 9 кг: рекомендованою дозою Зидовудину є           12 мг/кг 2 рази на добу у комбінації з іншими антиретровірусними препаратами.

Діти, маса тіла
яких менше 4 кг: наявні дані не дають можливості рекомендувати
спеціальне дозування для цієї групи дітей.

Попередження трансмісії від матері
до плода

Було
встановлено, що ефективними є такі режими дозування Зидовудину:

рекомендована доза препарату для вагітних жінок (вагітність понад 14 тижнів)
– 500 мг на добу перорально (100 мг 5 разів на добу) до початку пологів. Під
час пологів Зидовудин призначати внутрішньовенно у дозі 2 мг/кг маси тіла
протягом 1 години з наступною внутрішньовенною інфузією по 1 мг/кг/год до
моменту перерізання пуповини.

Новонародженим
Зидовудин призначати у дозі 2 мг/кг маси тіла перорально, кожні 6 годин, починаючи з перших 12 годин після
народження і до досягнення віку 6 тижнів. З метою точного дозування препарату
для лікування немовлят слід використовувати шприц відповідного розміру.
Немовлятам, яким неможливо давати препарат перорально, слід призначати Зидовудин внутрішньовенно
у дозі 1,5 мг/кг маси тіла протягом 30 хв кожні 6 годин.

Дослідження
Таїландських центрів контролю захворюваності: рекомендованою дозою Зидовудину
для вагітних жінок після 36 тижнів вагітності є 300 мг 2 рази на добу до
початку пологів, потім застосовувати 300 мг препарату кожні 3 години від початку пологів до народження
дитини.

Через невеликий об’єм орального розчину, що
потребується, з обережністю необхідно розраховувати дози для новонароджених.

У разі запланованого кесаревого розтину внутрішньовенну інфузію слід розпочати за 4 години до початку операції. У
випадку хибних переймів внутрішньовенну інфузію слід припинити та відновити
пероральне застосування.

Ниркова недостатність

Для хворих з тяжкою нирковою недостатністю (кліренс
креатиніну <10 мл/хв) відповідною дозою буде 300-400 мг на добу. Подальша корекція дози може бути
необхідною на підставі гематологічних показників та клінічної відповіді.

Гемодіаліз і
перитонеальний діаліз не мають істотного впливу на виведення зидовудину, але
збільшують виведення глюкуроніду зидовудину. Для хворих із термінальною стадією
ниркової недостатності, які перебувають на гемодіалізі або перитонеальному
діалізі, рекомендована доза становить 100 мг кожні 6 або 8 годин (див.
розділ «Фармакологічні властивості»).

Печінкова недостатність

У хворих на
цироз печінки спостерігається акумуляція зидовудину, оскільки знижується ступінь
глюкуронізації. Може бути необхідною корекція дози, але з огляду на
недостатність даних чітких рекомендацій зробити не можна. При відсутності
контролю за рівнем зидовудину у плазмі крові слід фіксувати ознаки
непереносимості і коригувати дозу або збільшувати інтервал між дозами.

Корекція дози для пацієнтів з
гематологічними побічними реакціями

Для пацієнтів, рівень гемоглобіну яких зменшується
у межах від 7,5 г/дл (4,65 ммоль/л) до 9 г/дл (5,59 ммоль/л) або кількість
нейтрофілів – у межах від 0,75 х 109/л до 1 х 109/л, може
стати необхідним зменшення дози  або
перерва у лікуванні Зидовудином (див. розділи «Протипоказання» та «Особливості
застосування»).

Хворі
літнього віку

Фармакокінетика
зидовудину у хворих віком від 65 років не вивчалась, тому спеціальних даних немає.
Проте ця група пацієнтів потребує особливої уваги, оскільки з віком
погіршується функція нирок і змінюються гематологічні показники. Рекомендується
відповідний контроль перед і під час застосування Зидовудину.

Діти.

Застосовувати з народження для запобігання
материнсько-ембріональної трансмісії.

Передозування.

Специфічних симптомів або ознак гострого
передозування зидовудину, окрім тих, що наведені у розділі «Побічні реакції»
(підвищена втомлюваність, головний біль, блювання, поодинокі випадки
гематологічних змін), немає. За даними повідомлення, коли рівень зидовудину у
крові пацієнта після прийому невизначеної кількості препарату перевищував
терапевтичний рівень більш ніж у 16 разів, короткострокових клінічних,
біохімічних або гематологічних наслідків не було ідентифіковано.

У разі передозування необхідно ретельно обстежити
пацієнта на виявлення ознак токсичності (див. розділ «Побічні реакції») та
призначити відповідну підтримуючу терапію.

Гемодіаліз і перитонеальний діаліз мають обмежений
ефект на виведення зидовудину, але прискорюють виведення його глюкуронідного
метаболіту.

Побічні реакції.

Характер побічної дії у дітей та дорослих подібний.

Частота виникнення побічних реакцій класифікується
за такою схемою: дуже часто (>1/10), часто (>1/100, <1/10), нечасто
(>1/1 000, <1/100), рідко (>1/10 000, <1/1 000), дуже
рідко (<1/10 000).

З боку крові і лімфатичної системи

Часто: анемія (що може потребувати гемотрансфузій),
нейтропенія та лейкопенія. Частіше це зустрічається при застосуванні високих
доз (1200-1500 мг на добу) та у пацієнтів з розвинутою стадією ВІЛ (особливо при поганому резерві
кісткового мозку до початку лікування), переважно у хворих з кількістю CD4+
клітин менше 100/мм3. У зв’язку з цими побічними ефектами
може знадобитися зменшення дози або відміна терапії. Частота нейтропенії
збільшується також у пацієнтів, у яких на початку лікування зидовудином були
знижені кількість нейтрофілів, рівень гемоглобіну та вітаміну В12 у
сироватці крові.

Нечасто: тромбоцитопенія та панцитопенія з
гіпоплазією кісткового мозку.

Рідко: істинна еритроцитарна аплазія.

Дуже рідко: апластична анемія.

Метаболізм і
розлади травлення

Часто: гіперлактатемія.

Рідко: лактоацидоз (див. розділ «Особливості
застосування»), анорексія.

Перерозподіл/кумуляція
жирових відкладень на тілі (див. розділ «Особливості застосування»). Частота
виникнення цього залежить від багатьох факторів, включаючи конкретну антиретровірусну комбінацію препаратів.

З боку психіки

Рідко: тривожність та депресія.

Неврологічні
реакції

Дуже часто: головний біль.

Часто: запаморочення.

Рідко: безсоння, парестезія, сонливість, зниження
розумової діяльності, судоми.

З боку серцево-судинної системи

Рідко: кардіоміопатія.

З боку дихальної системи

Нечасто: задишка.

Рідко: кашель.

З боку травної системи

Дуже рідко: нудота.

Часто: блювання, біль у животі та діарея.

Нечасто: метеоризм.

Рідко: пігментація слизової оболонки рота,
порушення смаку та диспепсія, панкреатит.

З боку
гепатобіліарної системи

Часто: підвищення рівня печінкових ферментів та білірубіну.

Рідко: печінкові дисфункції, такі як тяжка
гепатомегалія зі стеатозом.

З боку шкіри та
підшкірної тканини

Нечасто: висипання та свербіж.

Рідко: пігментація нігтів та шкіри, кропив’янка,
підвищена пітливість.

З боку скелетно-м’язової системи

Часто: міалгія.

Нечасто: міопатія.

З боку сечовидільної системи

Рідко: часте сечовиділення.

З боку репродуктивної системи та
молочних залоз

Рідко: гінекомастія.

Загальні
реакції та реакції у місці введення препарату

Часто: погане самопочуття.

Нечасто: пропасниця, генералізований біль та астенія.

Рідко: озноб, біль у грудях, грипоподібний синдром.

За даними
клінічних досліджень, частота виникнення нудоти та інших, частих побічних
ефектів істотно зменшується після кількох тижнів терапії зидовудином.

Побічні реакції при попередженні материнсько-ембріональної трансмісії

У плацебо-контрольованому
дослідженні (ACTG 076)
Зидовудин у рекомендованих дозах добре переносився вагітними жінками. Частота
побічних ефектів була такою ж самою, як і в групі, що одержувала плацебо.

За даними
цього ж дослідження, рівень гемоглобіну у немовлят, які лікувалися Зидовудином, був трохи нижчий, ніж у
групі плацебо, але гемотрансфузія не була потрібна. Анемія минала через 6
тижнів після завершення лікування Зидовудином. Інші побічні ефекти та зміни
лабораторних даних були подібні у групі плацебо і групі, що лікувалась
Зидовудином. Віддалені результати впливу препарату на плід та немовля невідомі.

При
застосуванні нуклеозидних аналогів повідомлялося про випадки лактоацидозу,
інколи летальні, асоційовані з тяжкою гепатомегалією та печінковим стеатозом
(див. розділ «Особливості застосування»).

Лікування зидовудином було пов'язано із втратою
підшкірного жиру, що найбільш яскраво виражено на обличчі, кінцівках і
сідницях. Пацієнти, які застосовують лікарський засіб Зидовудин, повинні часто
обстежуватися щодо ознак ліпоатрофії. Коли такий розвиток виявляється, не слід
продовжувати застосування даного лікарського засобу (див. розділ
«Особливості застосування»).

Маса тіла, рівні ліпідів сироватки крові та глюкози
крові можуть підвищуватися протягом антиретровірусної терапії (див. розділ
«Особливості застосування»).

У
ВІЛ-інфікованих пацієнтів із тяжким імунодефіцитом на початку комбінованої
анти-ретровірусної терапії можуть виникати запальні реакції на безсимптомні та
залишкові опортуністичні інфекції (див. розділ «Особливості застосування»).

Під час
імунного відновлення також повідомлялося про виникнення аутоімунних порушень
(хвороба Грейвса та аутоімунний гепатит), хоча їх початок є більш варіабельним
і може виникати через багато місяців після початку лікування та інколи мати
нетипову картину (див. розділ «Особливості застосування»).

Повідомлялося
про випадки остеонекрозу, головним чином у пацієнтів з підтвердженими
ризик-факторами, запущеною ВІЛ-хворобою або довготривалою
антиретрорівусною терапією. Частота виникнення цього побічного ефекту невідома
(див. розділ «Особливості застосування»).

Термін придатності. 2 роки.

Розчин придатний до застосування протягом 2-х
місяців після першого розкриття флакона.

Умови
зберігання.

Зберігати в
недоступному для дітей місці, при температурі не вище 30 ºС в оригінальній
упаковці.

Упаковка. По 240 мл у флаконі з контролем першого відкриття та мірним стаканчиком;
по одному флакону в картонній пачці.

Категорія
відпуску. За рецептом.

Виробник.

Ауробіндо Фарма
Лімітед - Юніт III/Aurobindo Pharma Limited - Unit III.

Місцезнаходження виробника та адреса місця провадження його
діяльності.

Capвей № 313, 314 - Блоки I, II, III, IV, Бачупалі,
Бачупалі Мандал, Mедчал-Малкаджирі Дістрікт, Штат Телангана, 50090, Iндія/ Survey no.:313, 314 – Block I, II, III, IV,
Bachupally, Bachupally Mandal, Medchal-Malkajgiri District, Telаngana State,
500090, India.