ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

ТЕВЕТЕН®

(TEVETEN®)

Склад:

діюча
речовина: епросартан;

1
таблетка
містить
епросартану
мезилату 735,8 мг
(що
відповідає
епросартану
600 мг);

допоміжні
речовини: ядро
таблетки –
лактози
моногідрат,
целюлоза
мікрокристалічна,
крохмаль
прежелатинізований,
магнію
стеарат,
кросповідон;
оболонка – Опадрі*
білий OY-S-9603
(гіпромелоза
(Е 464), макрогол 400,
полісорбат 80
(Е 433), титану
діоксид (Е 171)).

Лікарська
форма. Таблетки,
вкриті
плівковою
оболонкою.

Основні
фізико-хімічні
властивості: білі,
у формі
капсули, вкриті
плівковою
оболонкою
таблетки з маркуванням
«5046»
з одного боку
і без
маркування з
іншого.

Фармакотерапевтична
група. Прості
препарати
антагоністів
ангіотензину
II.

Код
АТХ C09C A02.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Епросартан
є потужним,
непептидним,
активним при
пероральному
прийомі,
небіфенільним,
нететразольним
блокатором рецепторів
ангіотензину
II, який
селективно
зв’язується
з AT1-рецепторами.
Ангіотензин
II є потужним
вазоконстриктором
і основним
активним
гормоном
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи. Він
відіграє
важливу роль
у патогенезі
артеріальної
гіпертензії.
Ангіотензин
II зв’язується
з AT1-рецепторами
у різних
органах і
тканинах
(наприклад у
гладких м’язах
судин,
надниркових
залозах,
нирках, серці)
і
виявляє
такі важливі
біологічні ефекти,
як звуження
кровоносних
судин,
затримка натрію
і
вивільнення
альдостерону.
Ангіотензин
II бере участь
у формуванні
гіпертрофії
серця і судин
через його
вплив на ріст
гладких м’язових
клітин судин
і серця.

Епросартан
перешкоджає
впливу
ангіотензину
II на
артеріальний
тиск,
нирковий
кровотік і
виділення
альдостерону
у здорових осіб.
Зниження
артеріального
тиску зберігається
протягом 24
годин без
виникнення
постуральної
гіпотензії
після
прийому першої
дози.
Припинення
лікування
епросартаном
не спричиняє
різкого
підвищення
артеріального
тиску
(синдрому
відміни).

У
хворих на
артеріальну
гіпертензію
зниження
артеріального
тиску після
прийому епросартану
не
супроводжується
зміною частоти
серцевих
скорочень.

Під час відкритого
сліпого
рандомізованого
проспективного
дослідження
MOSES
(захворюваність
і смертність
після інсульту,
епросартан
порівнювався
з нітрендипіном
для
вторинної
профілактики)
1405 хворих на
артеріальну
гіпертензію
з цереброваскулярними
ускладненнями
в анамнезі
лікувалися
або
епросартаном,
або
нітрендипіном.
У групі
епросартану
78 % пацієнтів
отримували
дозу 600 мг
щоденно і 12 %
дозу до 800 мг на
добу. У групі
нітрендипіну
47 % отримували
препарат в
дозі 10 мг  і 42 % – 20 мг на
добу (11 % – до 40
мг). Первинна
комбінована
кінцева
точка
складалася із
загальної
смертності,
цереброваскулярних
ускладнень (транзиторна
ішемічна
атака,
подовжений
оборотний
ішемічний
неврологічний
дефіцит,
інсульт), а
також
серцево-судинних
ускладнень (нестабільна
стенокардія,
інфаркт
міокарда,
серцева недостатність,
легенева
емболія і летальні
серцеві аритмії),
включаючи
рецидиви.
Цільовий артеріальний
тиск добре
досягався в
обох групах
лікування та
підтримувався
протягом всього
дослідження.
За первинною
кінцевою
точкою було
показано
достовірно
кращий результат
в групі
епросартану
(зниження
ризику на 21 %). У
першому
аналізі ускладнень
зниження
ризику
становило 12 % для
цереброваскулярних
і 30 %
для
серцево-судинних
кінцевих
точок. Ці результати
були
досягнуті
головним
чином за
рахунок зниження
частоти
транзиторної
ішемічної
атаки/подовженого
оборотного
ішемічного
неврологічного
дефіциту,
нестабільної
стенокардії
і серцевої
недостатності.
Загальна
смертність
була меншою в
групі
нітрендипіну.
Так, в групі
епросартану
померло 57
пацієнтів із
681 порівняно з 52
пацієнтами
із 671 у групі
нітрендипіну
(відносний
ризик 1,07; 95 % довірчий
інтервал (ДІ) 0,73 – 1,56; p = 0,725).
Летальний і
нелетальний
інфаркт
міокарда
розвинувся у
18 пацієнтів у
групі
епросартану
порівняно з
20 у групі
нітрендипіну,
інсульт –
у 36
порівняно з 42
пацієнтами
відповідно,
що свідчить
про
ефективність
епросартану
порівняно з
нітрендипіном.
Для
первинної
кінцевої
точки ефект
епросартану
виявився
більш
вираженим у
пацієнтів,
які не
отримують
бета-адреноблокаторів.

У
пацієнтів з
артеріальною
гіпертензією
епросартан
не впливає на
рівень
глюкози, тригліцеридів,
холестерину
та
ліпопротеїнів
низької
щільності у
плазмі крові
натще.

Епросартан
не порушує
механізмів
саморегуляції
функції
нирок. У
здорових
чоловіків
епросартан
покращує
ефективний
нирковий
кровотік.
Епросартан
підтримує
функцію
нирок у
пацієнтів із
есенціальною
гіпертензією
та пацієнтів
із нирковою
недостатністю.
Епросартан
не зменшує
швидкість клубочкової
фільтрації у
здорових
чоловіків, у
пацієнтів із
артеріальною
гіпертензією
та пацієнтів
із нирковою
недостатністю
різного
ступеня
тяжкості.
Епросартан
викликає
натрійуретичний
ефект у здорових
осіб, які
знаходяться
на низькосольовій
дієті.
Епросартан
можна безпечно
застосовувати
пацієнтам із
есенціальною
гіпертензією
і хворим із
нирковою
недостатністю
різного
ступеня
тяжкості
без
спричинення
затримки
натрію або
погіршення
функції
нирок.

Епросартан
істотно не
впливає на
виділення
сечової
кислоти.

Епросартан
не посилює
ефектів, пов’язаних
з активацією
брадикініну,
опосередкованою
ангіотензинперетворюючим
ферментом
(АПФ),
наприклад
кашлю. У ході
дослідження,
метою якого
було
порівняння
частоти виникнення
кашлю у
хворих, які
лікувалися
епросартаном,
і хворих, які
приймали  інгібітор
АПФ, частота
сухого
постійного
кашлю у
пацієнтів,
які
лікувалися
епросартаном
(1,5 %), була
достовірно
нижчою (р < 0,05),
ніж у
пацієнтів,
які приймали
інгібітор АПФ
(5,4 %). Частота
кашлю
будь-якого
характеру була
також значно
нижчою (р < 0,05) у
хворих, які
приймали
епросартан (21,2
%), ніж у хворих,
які приймали
інгібітор
АПФ (29,9 %). В ході
іншого
дослідження,
спрямованого
на вивчення
частоти
виникнення
кашлю у пацієнтів,
які раніше
страждали
від кашлю при
застосуванні
інгібіторів
АПФ, частота
сухого
постійного
кашлю була 2,6 % у
групі
епросартану,
2,7 % – у групі
плацебо і 25 % – у
групі
інгібітору
АПФ. Різниця
частоти
виникнення
сухого
постійного
кашлю у групі
хворих, які
приймали
епросартан, і
групі хворих,
які приймали
інгібітор
АПФ, була
статистично достовірною
(р < 0,01), тоді як такої
різниці при
застосуванні
епросартану
і плацебо не
було. Частота
виникнення
кашлю
будь-якого
характеру
була також
істотно нижчою
(р < 0,01) при
застосуванні
епросартану,
ніж при застосуванні
інгібітору АПФ,
і незначно
відрізнялася
при прийомі
плацебо. Крім
того,
загальний
аналіз результатів
6 подвійних
сліпих
клінічних
досліджень,
які включали
1554 хворих,
продемонстрував,
що частота
кашлю за
спонтанними
повідомленнями
у хворих, які
приймали
епросартан,
була такого ж
самого рівня
(3,5 %), що й у
хворих, які
приймали
плацебо (2,6 %).

За даними
трьох
клінічних
досліджень (n = 791),
ефект
епросартану
на зниження
артеріального
тиску був
принаймні
таким же
самим, як і
ефект
інгібітору
АПФ
еналаприлу, з
тенденцією
до більшої
ефективності
епросартану.

Застосування
інгібітору
АПФ у
комбінації з
блокатором рецептора
ангіотензину
II досліджено
у ході двох
масштабних
рендомізованих
контрольованих
досліджень (ONTARGET (глобальні
дослідження
застосування
телмісартану
в
монотерапії
та у
комбінації з раміприлом)
та VA NEPHRON-D (дослідження
діабетичної
нефропатії).

ONTARGET – це
дослідження,
що
проводилося за
участю
пацієнтів з анамнезом
серцево-судинного
або
цереброваскулярного
захворювання,
або цукрового
діабету ІІ
типу, що
супроводжувалися
ознаками ураження
органів-мішеней.
VA NEPHROND – це
дослідження,
що
проводилося за
участю
пацієнтів з цукровим
діабетом ІІ
типу та
діабетичною нефропатією.

Вищевказані
дослідження
показали
відсутність
істотного
позитивного
впливу при
захворюванні
нирок та/або
серцево-судинної
системи або на
зниження
рівня
смертності,
тоді як
спостерігався
підвищений
ризик гіперкаліємії,
гострої
ниркової
недостатності
та/або
зниження
артеріального
тиску
порівняно з
монотерапією.
Враховуючи
подібність
фармакодинамічних
властивостей,
ці результати
мають
значення
також для
інших інгібіторів
АПФ та
блокаторів рецептора
ангіотензину
II.

У зв’язку
з
вищевикладеним,
не
рекомендується
одночасне
застосування
інгібітору
АПФ та
блокатора рецепторів
ангіотензину
II пацієнтам
з
діабетичною
нефропатією.

Дослідження
ALTITUDE (застосування
аліскірену
пацієнтам з
цукровим
діабетом ІІ
типу з
використанням
кінцевих
точок захворювань
нирок та
серцево-судинної
системи) було
проведено з
метою
вивчення
користі від
додавання
аліскірену
до
стандартної
терапії
інгібітором
АПФ або
блокатором рецепторів
ангіотензину
II
пацієнтам з
цукровим
діабетом ІІ
типу та
хронічною нирковою
недостатністю,
захворюваннями
серцево-судинної
системи або з
комбінацією
цих
захворювань. Дослідження
закінчилося
достроково
через
підвищення
ризику
виникнення
побічних
реакцій.
Відмічалося
збільшення
частоти випадків
інсульту та летальних
наслідків, а
також
виникнення
побічних
ефектів, у т. ч. серйозних
(гіперкаліємія,
гіпотензія
та порушення функції
нирок), у
групі
застосування
аліскірену
порівняно з
групою, що
застосовувала
плацебо.

Фармакокінетика.

Абсолютна
біодоступність
епросартану
після
одноразового
перорального
прийому дози
300 мг
становить
приблизно 13 %
внаслідок
його обмеженої
абсорбції.
Пік
концентрації
епросартану
у плазмі
крові після
перорального
прийому
натще
спостерігається
через 1-2
години. За
даними дослідження
фармакокінетики
епросартану
залежно від
дози,
концентрація
його у плазмі
крові була
пропорційною
дозі при застосуванні
доз від 100 до 200
мг і менш
пропорційною
при
застосуванні
доз від 400 до 800
мг. Період
напіввиведення
епросартану
після
перорального
застосування
зазвичай
становить 5-9
годин. При
тривалому застосуванні
епросартан
істотно не
накопичується.
Застосування
епросартану
з їжею
призводить
до незначної
затримки
абсорбції зі
зміною менш
ніж на 25 %
показників Cmax
і AUC, що не має
істотних
клінічних
наслідків.

Зв’язування
з білками
плазми крові
епросартану
є високим
(приблизно 98 %) і
постійним у діапазоні
терапевтичних
концентрацій.
Зв’язування
з білками не
залежить від
статі, віку,
порушення
функції
печінки або
наявності
легкої/помірної
ниркової
недостатності
у пацієнта,
але
зменшується
у деяких
пацієнтів із
тяжкою
формою
ниркової
недостатності.

У
людини після
перорального
та внутрішньовенного
введення 14С-епросартану
епросартан
був єдиною
сполукою,
знайденою у
плазмі крові
та калі.
Приблизно 20 %
радіоактивного
епросартану
екскретується
з сечею у
вигляді
ацилглюкуроніду
і 80 % – у вигляді
незміненого
епросартану.

Об’єм
розподілу
епросартану
становить приблизно
13 л.
Загальний
плазмовий
кліренс
дорівнює приблизно
130 мл/хв.
Епросартан
екскретується
з сечею і
жовчю. Після
внутрішньовенного
введення 14С-епросартану
приблизно 61 %
радіоактивності
виявляється
у калі і
приблизно 37 % –
у сечі. Після
перорального
прийому 14С-епросартану
приблизно 90 %
радіоактивності
виявляється
в калі і
приблизно 7 % –
у сечі.

Значення
AUC і Cmax
епросартану
збільшуються
в осіб
літнього
віку (у
середньому
приблизно у 2
рази), але це
не потребує
зміни
дозування.

Значення
AUC
епросартану
збільшуються
(в середньому
приблизно на
40 %) без зміни Cmax
у хворих із
печінковою
недостатністю,
що також не
потребує
зміни
дозування.

Значення
AUC і Cmax
епросартану
були
приблизно на
30 % вищими у
хворих із
помірною
нирковою
недостатністю
(кліренс
креатиніну 30-59
мл/хв) і на 50 %
вищими у
хворих із
тяжкою
нирковою
недостатністю
(кліренс
креатиніну 5-29
мл/хв)
порівняно з
особами з нормальною
функцією
нирок. Жодних
змін дозування
не потрібно.

У
жінок і
чоловіків
фармакокінетика
епросартану
не
відрізняється.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Есенціальна
гіпертензія.

Протипоказання.

Гіперчутливість
до активної
речовини або до
будь-якого
неактивного
компонента лікарського
засобу.

Вагітніcть або планування
вагітності
(див. розділ
«Застосування
у період
вагітності
або
годування
груддю»).

Двосторонні
реноваскулярні
захворювання
зі значними
порушеннями
гемодинаміки
або тяжкий
стеноз
ниркової
артерії єдиної
функціонуючої
нирки.

Одночасне
застосування
лікарського
засобу
Теветен® з
препаратами,
що містять
аліскірен,
пацієнтам з
цукровим
діабетом або
порушенням
функції
нирок (швидкість
клубочкової
фільтрації < 60
мл/хв/1,73 м2) (див.
розділи
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»
та «Фармакологічні
властивості»).

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

У
зв’язку з
тим, що у
плацебоконтрольованих
дослідженнях
спостерігалося
підвищення
рівня калію у
сироватці
крові, та виходячи
з досвіду
застосування
інших препаратів,
що впливають
на
ренін-ангіотензин-альдостеронову
систему,
очікується,
що одночасне
застосування
епросартану
з калійзберігаючими
діуретиками,
харчовими добавками
та
замінниками
солі, що
містять калій,
або іншими
препаратами,
які можуть підвищити
рівні калію у
сироватці
(наприклад з
гепарином),
може
призвести до
підвищення
рівня калію у
сироватці.

Дані
клінічних
досліджень
свідчать, що
подвійна
блокада ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи при
комбінованому
застосуванні
інгібіторів
АПФ, блокаторів
рецепторів
ангіотензину
ІІ або
аліскірену призводила
до
підвищення
частоти
виникнення
побічних реакцій,
таких як гіпотензія,
гіперкаліємія
та зниження функції
нирок (в тому
числі гостра
ниркова недостатність),
порівняно з
монотерапією
препаратом з
дією на ренін-ангіотензин-альдостеронову
систему (див.
розділи
«Протипоказання»,
«Особливості
застосування» та
«Фармакологічні
властивості»).

Антигіпертензивний
ефект
епросартану
може
посилюватися
іншими
антигіпертензивними
препаратами.

Є
повідомлення
про
токсичність
та оборотне
підвищення
рівня літію у
сироватці
крові у разі
одночасного
застосування
препаратів
літію з інгібіторами
АПФ. Не можна
виключити
можливість
подібного
ефекту при
застосуванні
епросартану,
тому у разі
його
одночасного
застосування
з препаратами
літію
рекомендується
контролювати
рівні літію у
крові.

Епросартан
не виявляє in vitro
блокуючого
ефекту на
ферменти
системи цитохрому
Р450 людини  CYP1A, 2А6, 2С9/8,
2С19, 2D6, 2Е та 3А.

Як і
при
застосуванні
інгібіторів
АПФ, одночасне
застосування
блокаторів
рецепторів ангіотензину
ІІ з
нестероїдними
протизапальними
препаратами
може
призводити
до підвищеного
ризику
погіршення
функції нирок,
включаючи
можливість
гострої
ниркової
недостатності
та
підвищення рівня
калію у сироватці,
особливо у
пацієнтів з уже
існуючими
порушеннями
функції
нирок. Таку
комбінацію
слід
застосовувати
з
обережністю,
особливо
пацієнтам літнього
віку.
Пацієнти
повинні бути
адекватно
гідратовані,
на початку
терапії та
періодично
потому слід
контролювати
функцію
нирок.

Супутня
терапія лозартаном
з нестероїдним
протизапальним
препаратом
індометацином
призводила
до зниження
ефективності
блокатора
рецепторів
ангіотензину
ІІ, не можна
виключати
класовий
ефект блокатора
рецепторів
ангіотензину
ІІ.

Особливості
застосування.

Порушення
функції
печінки

При
застосуванні
епросартану
пацієнтам з
порушенням
функції
печінки слід
бути особливо
обережними у
зв’язку з обмеженим
досвідом
застосування
даній
популяції.

Порушення
функції
нирок

Корекція
дози для
пацієнтів з
нирковою
недостатністю
від легкого
до помірного ступеня
(кліренс
креатиніну ≥
30 мл/хв) не
потрібна. Рекомендується
з обережністю
застосовувати
препарат
пацієнтам з
кліренсом
креатиніну < 30
мл/хв або
пацієнтам на
діалізі.

Пацієнти
з ризиком
порушення
функції нирок

Деякі
пацієнти, у
яких функція
нирок
залежить від
активності
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи
(наприклад пацієнти
з тяжкою
серцевою
недостатністю
[клас
IV за
класифікацією
NYHA],
двобічним
стенозом
ниркової
артерії або
стенозом ниркової
артерії
єдиної
нирки), мають
ризик розвитку
олігоурії
та/або
прогресуючої
азотемії і
рідко
– гострої
ниркової
недостатності
на фоні
терапії
інгібіторами
АПФ. Імовірність
таких
ускладнень
вища у
пацієнтів, які
одночасно
приймають
діуретики.
Немає достатнього
терапевтичного
досвіду
визначення аналогічного
ризику
розвитку
порушень функції
нирок у цих
вразливих
пацієнтів при
застосуванні
блокаторів
рецепторів
ангіотензину
ІІ, таких як
епросартан.
Якщо епросартан
призначають
пацієнтам із
порушенням
функції
нирок,
необхідно оцінити
функцію
нирок перед
початком
лікування і
періодично –
протягом
застосування
препарату.
Якщо протягом
терапії
спостерігається
погіршення
функції
нирок,
доцільність
лікування епросартаном
слід
переглянути.

Нижчезазначені
застереження
слід
враховувати,
базуючись на
досвіді
застосування
інших
препаратів
цього класу
та також
інгібіторів
АПФ.

Гіперкаліємія

Протягом
лікування
лікарськими
засобами, що
впливають на
ренін-ангіотензин-альдостеронову
систему, може
спостерігатися
гіперкаліємія,
особливо при
наявності
порушення
функції нирок
та/або
серцевої
недостатності.
Пацієнтам
групи ризику
рекомендується
відповідний
моніторинг
калію у сироватці
крові.

З
огляду на
досвід
застосування
лікарських
засобів, що
впливають на
ренін-ангіотензин-альдостеронову
систему,
одночасне
застосування
епросартану
з калійзберігаючими
діуретиками,
замінниками
солі, що
містять
калій, або
іншими
лікарськими
засобами, що
можуть
підвищити
рівень калію
(наприклад з
гепарином),
може
призводити
до
підвищення
калію у сироватці
крові і тому
вимагає
обережності.

Подвійна
блокада ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи

Існують
докази, які
свідчать, що одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ, блокаторів
рецепторів
ангіотензину
ІІ або
аліскірену
підвищує
ризик гіпотензії,
виникнення
гіперкаліємії
та зниження
функції
нирок (у тому
числі
виникнення
гострої
ниркової недостатності).
Тому подвійна
блокада
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи із
застосуванням
комбінації інгібіторів
АПФ, блокаторів
рецепторів
ангіотензину
ІІ або
аліскірену не
рекомендована
(див. розділи «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види взаємодій»
та
«Фармакологічні
властивості»).

Якщо
терапія з подвійною
блокадою абсолютно
необхідна, її
слід застосовувати
під
ретельним
наглядом лікаря
та з частим
моніторингом
функції
нирок,
електролітів
та
артеріального
тиску. Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ та
блокаторів
рецепторів
ангіотензину
ІІ не
рекомендується
пацієнтам з
діабетичною
нефропатією.

Первинний
гіперальдостеронізм

Не
рекомендується
лікування
епросартаном
пацієнтів з
первинним
гіперальдостеронізмом.

Гіпотензія

Симптоматична
гіпотензія
може
виникнути у
пацієнтів зі
значним
дефіцитом
рідини та/або
солі
(наприклад,
внаслідок
застосування
високих доз
сечогінних
засобів).
Рекомендовано
відновити
цей дефіцит
перед початком
лікування
лікарським
засобом
Теветен®.

Захворювання
коронарних
артерій

Досвід
застосування
епросартану
пацієнтам із
захворюванням
коронарних
артерій обмежений.

Стеноз
аортального
та мітрального
клапанів/гіпертрофічна
кардіоміопатія

Як і
щодо всіх
вазодилататорів,
епросартан
слід
застосовувати
з
обережністю
пацієнтам зі
стенозом аортального
та
мітрального
клапанів або
гіпертрофічною
кардіоміопатією.

Ангіоневротичний
набряк
кишечнику

Повідомлялося
про випадки
ангіоневротичного
набряку
кишечнику у
пацієнтів,
які застосовували
блокатори
рецепторів
ангіотензину
II (див. розділ
«Побічні
реакції»). У цих
пацієнтів
спостерігався
біль у животі,
нудота,
блювання та
діарея.
Симптоми
минали після
відміни
блокаторів
рецепторів ангіотензину
ІІ. Якщо
діагностовано
ангіоневротичний
набряк
кишечнику,
застосування
епросартану
слід
припинити та
розпочати
відповідний
моніторинг
до повного зникнення
симптомів.

Трансплантація
нирки

Досвід
застосування
епросартану
пацієнтам з
нещодавньою
трансплантацією
нирок відсутній.

Застосування
у період
вагітності.

Не
слід
розпочинати
терапію
блокаторами рецепторів
ангіотензину
ІІ під час
вагітності. Пацієнтку,
яка планує
вагітність,
слід
перевести на
альтернативне
антигіпертензивне
лікування з
відомим
профілем
безпеки
застосування
вагітним. При
встановленні
вагітності
лікування блокатором
рецепторів
ангіотензину
ІІ
слід
негайно
припинити та
за потребою
розпочати
альтернативну
терапію (див.
розділ
«Протипоказання»
та «Застосування
у період
вагітності
або
годування груддю»).

Інші
застереження

Як
спостерігалося
щодо інгібіторів
АПФ,
епросартан
та інші блокатори
рецепторів
ангіотензину
ІІ очевидно
менш
ефективні
для зниження
тиску крові у
пацієнтів
негроїдної
раси порівняно
з іншими
расами,
можливо,
внаслідок переважання
стану з
низьким
вмістом
реніну у
популяції
негроїдної
раси з
гіпертензією.

Пацієнтам
з рідкісними
спадковими
захворюваннями,
такими як
непереносимість
галактози, повна
недостатність
лактази або
мальабсорбція
глюкози-галактози,
не слід
приймати цей
препарат.

Застосування
у період
вагітності
або
годування
груддю.

Лікарський
засіб не слід
застосовувати
вагітним або
жінкам, які
планують
завагітніти.

Епідеміологічні
дані про
ризик
тератогенності
внаслідок
експозиції
інгібіторів
АПФ протягом
першого
триместру
вагітності
не є
переконливими,
однак
незначне
підвищення
ризику не
можна виключити.
В зв’язку з
відсутністю
контрольованих
епідеміологічних
досліджень
стосовно
ризику,
пов’язаного
з
блокаторами
рецепторів
ангіотензину
ІІ, не можна
виключити
цей ризик для
препаратів
даного класу.
Пацієнтку,
яка планує
вагітність,
слід
перевести на
альтернативне
антигіпертензивне
лікування з
відомим профілем
безпеки застосування
вагітним. При
встановленні
вагітності
лікування блокатором
рецепторів
ангіотензину
ІІ слід
негайно
припинити та
за потребою
розпочати
альтернативну
терапію.

Відомо,
що у людини
терапія
блокатором
рецепторів
ангіотензину
ІІ протягом
другого та
третього
триместру
спричиняє
фетотоксичність
(зниження
ниркової
функції,
олігогідрамніон,
затримка
осифікації
кісток
черепа) та
неонатальну
токсичність
(ниркова недостатність,
артеріальна
гіпотензія,
гіперкаліємія).
Якщо
було
виявлено застосування
блокатора
рецепторів
ангіотензину
II у
другому
триместрі
вагітності
рекомедовано
проведення
ультразвукового
дослідження
нирок та
кісток
черепа плода.

Новонароджених,
матері яких
застосовували
блокатори
рецепторів
ангіотензину
ІІ, потрібно
ретельно
обстежити
щодо розвитку
артеріальної
гіпотензії
(див. розділи
«Протипоказання»
та «Особливості
застосування»).

Теветен® не
рекомендований
для
застосування
у період
годування
груддю, тому
що відсутні
відповідні
дані.
Перевагу
слід надати
альтернативним
методам
лікування зі
встановленим
профілем
безпеки
застосування
протягом
періоду
годування
груддю,
особливо при
годуванні новонароджених
або недоношених
дітей.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або
іншими
механізмами.

Вплив
епросартану
на здатність
керувати автотранспортом
і працювати з
іншими механізмами
не
досліджувався,
але з огляду
на фармакодинамічні
властивості
препарату
малоймовірно,
що він
негативно
впливає на цю
здатність.
Однак слід
дотримуватися
обережності,
оскільки
іноді при
лікуванні артеріальної
гіпертензії
можуть
виникати
відчуття
стомленості
і
запаморочення.

Спосіб
застосування
та дози.

Рекомендована
доза для
дорослих
становить 600
мг
епросартану 1
раз на день
(вранці).

У
більшості
хворих
максимальне
зниження артеріального
тиску
досягається
через
2 – 3
тижні
лікування.

Теветен®
можна
застосовувати
як
монотерапію
або у
комбінації з
іншими
антигіпертензивними
засобами.
Зокрема,
додавання
тіазидних
діуретиків,
таких як
гідрохлоротіазид,
або
блокаторів
кальцієвих
каналів, таких
як ніфедипін
подовженої
дії,
продемонструвало
адитивний
ефект при
застосуванні
з
епросартаном.

Препарат
можна
приймати
незалежно
від прийому
їжі.

Пацієнти
літнього
віку

Особливого
підбору дози
для
пацієнтів
літнього
віку не
потрібно.

Пацієнти з
порушенням
функції
печінки

Досвід
застосування
пацієнтам з
печінковою
недостатністю
обмежений
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Пацієнти
з порушенням
функції
нирок

Для
пацієнтів із
помірним або
тяжким порушенням
функції
нирок
(кліренс
креатиніну < 60 мл/хв)
добова доза
не повинна
перевищувати
600 мг.

Діти. Призначення
лікарського
засобу
пацієнтам
даної
категорії не
рекомендується
через
недостатню
кількість
даних з безпеки
та
ефективності.

Передозування.

Дані
щодо
передозування
людям є
обмеженими. У
постмаркетинговий
період одержані
окремі
повідомлення
про застосування
внутрішньо
доз до 12 000 мг.
Більшість
пацієнтів
повідомляли
про
відсутність
симптомів. У
одного пацієнта
спостерігався
циркуляторний
колапс після
прийому
епросартану
в дозі 12 000 мг. Пацієнт
повністю
одужав.
Найімовірнішим
проявом
передозування
може бути
артеріальна
гіпотензія. У
разі
виникнення
симптоматичної
артеріальної
гіпотензії
необхідно
призначити
відповідну
підтримуючу
терапію.

Побічні
реакції.

У
пацієнтів,
які
отримували
лікування
епросартаном,
найбільш
часто спостерігалися
такі побічні
реакції, як
головний
біль та неспецифічні
порушення з
боку
шлунково-кишкового
тракту  –  приблизно
у 11 % і 8 %
пацієнтів
відповідно.

Побічні
реакції
вказані за
частотою:
дуже часті (³1/10),
часті (³1/100,
<1/10), нечасті (³1/1000, <1/100),
рідкісні (³1/10000, <1/1000).

Розлади
з боку
імунної
системи:

нечасті:
гіперчутливість*.

Розлади
з боку
нервової
системи:

дуже
часті:
головний
біль*;

часті:
запаморочення*.

Судинні
розлади:

нечасті:
артеріальна
гіпотензія.

Респіраторні,
торакальні
та
медіастинальні
розлади:

часті:
риніт.

Розлади
з боку шкіри
і підшкірних
тканин:

часті:
алергічні
шкірні
реакції
(включаючи висипання,
свербіж);

нечасті:
ангіоневротичний
набряк*.

Розлади
з боку
шлунково-кишкового
тракту:

часті:
неспецифічні
шлунково-кишкові
розлади:
нудота,
блювання,
діарея.

Загальні
порушення та
реакції у
місці введення:

часті:
астенія.

*Частота
не вища, ніж
при
застосуванні
плацебо.

Крім
побічних
реакцій,
виявлених
під час клінічних
досліджень,
при
постмаркетинговому
застосуванні
епросартану
спонтанно
повідомлялося
про
нижчезазначені
побічні
реакції,
частоту яких неможливо
оцінити за
наявними
даними
(невідома).

Розлади
з боку нирок
і
сечовидільної
системи:

порушення
функції
нирок, у тому
числі
ниркова
недостатність,
у пацієнтів
групи ризику
(наприклад,
зі стенозом ниркової
артерії).

Розлади
з боку опорно-рухової
системи і
сполучної
тканини:

артралгія.

Опис
окремих
побічних
реакцій:

Повідомлялося
про випадки
ангіоневротичного
набряку
кишечнику
після
застосування
блокаторів
рецепторів
ангіотензину
II (див. розділ
«Особливості
застосування»).

Термін
придатності. 3 роки.

Умови
зберігання. Зберігати
в
оригінальній
упаковці при
температурі
не вище 25 °С.
Зберігати у
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка. По 14
таблеток у
блістері, по 1
або 2
блістери у картонній
коробці.

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник. Майлан Лабораторіз САС, Франція/ Mylan Laboratories SAS, France.

Місцезнаходження
виробника та
його адреса
місця
провадження
діяльності. Рут
де Бельвіль,
Льйо ді
Мелар, 01400,
Шатийон-сюр-Шаларон,
Франція/ Route de Belleville, Lieu
dit Maillard, 01400, Chatillon-sur-Chalaronne, France.