ІНСТРУКЦІЯ

для медичного застосування лікарського засобу

ПРЕСАРТАН® Н-50

(РRЕSАRТАN® Н-50)

Склад:

діючі речовини: losartan potassium, hydrochlorothiazide;

1 таблетка,
вкрита плівковою оболонкою, містить лозартану калію
50 мг                                     та гідрохлоротіазиду
12,5 мг;

допоміжні
речовини: лактоза
моногідрат; целюлоза мікрокристалічна; крохмаль прежелатинізований;
крохмаль кукурудзяний; кремнію діоксид колоїдний безводний; магнію стеарат;

плівкова
оболонка: гідроксипропілметилцелюлоза, титану діоксид (Е 171), тальк,
поліетиленгліколь 6000, хіноліновий жовтий (Е 104).

Лікарська форма. Таблетки, вкриті плівковою оболонкою.

Основні фізико-хімічні
властивості: жовтого
кольору, овальної форми таблетки двоопуклі, вкриті плівковою оболонкою.

Фармакотерапевтична група.

Комбінований антигіпертензивний засіб (антагоніст
рецепторів ангіотензину ІІ типу АТı та діуретик). Код АТХ С09D A01.

Фармакологічні властивості.

Фармакодинаміка

Лозартан калію/гідрохлоротіазид

Відомо, що компоненти препарату лозартан
калію/гідрохлоротіазид виявляють адитивний ефект щодо
зниження артеріального тиску, забезпечуючи разом вищу гіпотензивну дію, ніж
кожен компонент окремо. Вважається, що такий ефект є наслідком
взаємодоповнюючої дії обох компонентів препарату. Окрім цього, завдяки
діуретичній дії, гідрохлоротіазид підвищує активність
реніну, збільшує секрецію альдостерону, знижує вміст калію та підвищує рівень ангіотензину ІІ в сироватці крові. Введення лозартану блокує всі фізіологічно значущі ефекти ангіотензину II та через інгібування
альдостерону сприяє зменшенню втрат іонів калію, спричинених діуретиком.

Встановлено, що лозартан чинить
слабку тимчасову урикозуричну дію. Відомо, що гідрохлоротіазид спричиняє помірне збільшення рівня сечової
кислоти у плазмі крові; комбінація лозартану та гідрохлоротіазиду сприяє зменшенню гіперурикемії,
пов’язаної з
прийомом діуретика.

Антигіпертензивний ефект лозартану
калію/гідрохлоротіазиду триває протягом 24 годин
та зберігається при безперервному лікуванні. Препарат клінічно значуще не
впливає на частоту серцевих скорочень. Відомо, що після 12 тижнів
застосування комбінації лозартану калію та гідрохлоротіазиду (50 мг/12,5 мг)
мінімальний показник діастолічного артеріального
тиску у положенні пацієнта сидячи зменшувався в середньому на
13,2 мм рт.ст.

Лозартан калію/гідрохлоротіазид
є ефективним засобом для зниження артеріального тиску у чоловіків та жінок,
осіб негроїдної раси та представників інших рас, молодших пацієнтів та осіб
літнього віку (>65 років) при будь‑якому ступені тяжкості
гіпертонічної хвороби.

Лозартан

Лозартан – це синтетичний антагоніст рецепторів ангіотензину II (типу АТ1) для перорального
застосування. Ангіотензин II – потужний
вазоконстриктор – є активним гормоном ренін-ангіотензинової
системи (РАС) і одним з найважливіших факторів патофізіології артеріальної
гіпертензії. Ангіотензин ІІ зв’язується з рецептором AT1,
що знайдено у багатьох тканинах (наприклад, у гладких м’язах судин, надниркових залозах, нирках
і серці), визначаючи ряд важливих біологічних ефектів, у тому числі вазоконстрикцію і звільнення альдостерону. Ангіотензин II також стимулює проліферацію гладком’язових клітин.

Лозартан селективно зв’язується з
рецептором AT1. В умовах in vitro та in vivo лозартан та його фармакологічно активний метаболіт – карбоксильна
кислота (Е-3174) – блокують усі фізіологічно вагомі впливи ангіотензину
II незалежно від джерела або шляху синтезу.

Діюча речовина селективно зв’язується з
рецептором АТ1, не зв’язується і не блокує інші рецептори гормонів
або іонні канали. Лозартан не пригнічує АПФ (кініназу II) – фермент, що сприяє розпаду брадикініну. Внаслідок цього ефекти, безпосередньо не
пов’язані з блокадою рецептора АТ1, такі як посилення впливів,
медіатором яких є брадикінін, не асоційовані із
застосуванням лозартану.

Під час застосування лозартану усунення
негативної оборотної реакції ангіотензину II на
секрецію реніну призводить до рівня підвищення активності реніну у плазмі
крові. Таке підвищення активності призводить до зростання ангіотензину
II у плазмі крові. Хоча відбувається таке зростання, антигіпертензивна
активність і супресія концентрації альдостерону у
плазмі крові зберігаються, що свідчить про ефективну блокаду рецепторів ангіотензину II. Після відміни лозартану
активність реніну у плазмі крові і показники рівнів ангіотензину
II протягом 3 днів повертаються до початкових значень.

Як лозартан, так і його основний метаболіт мають
вищу спорідненість із рецепторами АТ1, ніж АТ2. Активний
метаболіт у 10–40 разів активніший, ніж лозартан.

За результатами дослідження, проведеного спеціально
для оцінки частоти виникнення кашлю у пацієнтів, які приймали лозартан, порівняно з пацієнтами, які отримували інгібітори
АПФ, частота виникнення кашлю у пацієнтів, які приймали лозартан
або гідрохлоротіазид, була приблизно однаковою і в
той же час статистично значущо нижчою, ніж у пацієнтів, які приймали інгібітори
АПФ.

У недіабетичних пацієнтів з артеріальною гіпертензією та протеїнурією під
час застосування лозартану калію спостерігалося
значне зменшення рівня протеїнурії, фракційної екскреції альбуміну та IgG у плазмі крові. Лозартан
підтримує швидкість клубочкової фільтрації і знижує
фільтраційну фракцію. У цілому лозартан сприяє
зниженню концентрації сечової кислоти у плазмі крові
(зазвичай <0,4 мг/дл), що зберігається у
ході тривалої терапії.

Лозартан не впливає на вегетативні рефлекси та
не має стійкого впливу на рівень норепінефрину у
плазмі крові.

У пацієнтів із лівошлуночковою
недостатністю на тлі доз лозартану 25 мг і
50 мг відзначався позитивний гемодинамічний і нейрогормональний ефект, що характеризувався підвищенням
серцевого індексу та зниженням тиску заклинювання у легеневих капілярах,
системного судинного опору, середнього артеріального тиску і частоти серцевих
скорочень, а також зменшення рівня циркулюючого альдостерону та норепінефрину відповідно. Виникнення артеріальної гіпотензії у хворих на серцеву недостатність залежить від
дози.

Дослідження у
пацієнтів з артеріальною гіпертензією

У контрольованих клінічних випробуваннях
застосування лозартану 1 раз на добу пацієнтам з
легкою або помірною первинною артеріальною гіпертензією дозволяло досягти
статистично значущого зниження систолічного та діастолічного
тиску. Вимірювання артеріального тиску через 24 години після прийому дози
порівняно з його вимірюванням через 5-6 годин після
прийому дози продемонструвало,  що  ефект
зниження  артеріального  тиску
триває упродовж 24 годин. Природний добовий ритм організму зберігався.
Зниження артеріального тиску наприкінці інтервалу між прийомами двох доз
становить 70-80 % ефекту, що
спостерігається через 5-6 годин після
прийому дози.

Припинення
застосування лозартану у пацієнтів з артеріальною
гіпертензією не призводить до раптового підвищення артеріального тиску (феномен
рикошету). Незважаючи на те, що лозартан спричиняє
виражене зниження артеріального тиску, він суттєво не впливає на частоту
серцевих скорочень.

Лозартан однаково ефективний у пацієнтів чоловічої та
жіночої статі, а також в осіб молодшого (віком до 65 років) та старшого віку,
які страждають на артеріальну гіпертензію.

У двох великих плацебо-контрольованих дослідженнях (ONTARGET та NEPHRON-D) вивчали переваги одночасного
застосування інгібіторів АПФ та антагоністів рецепторів ангіотензину ІІ. З досліджень відомо, що одночасне
застосування інгібіторів АПФ з антагоністами рецепторів ангіотензину ІІ пацієнтам, які мали в анамнезі
серцево-судинні або цереброваскулярні захворювання чи
цукровий діабет 2 типу з ознаками
ураження органів-мішеней, не виявляло суттєвого позитивного впливу на
функціонування нирок та/або серцево-судинну систему та показники летальності,
при цьому відзначався підвищений ризик виникнення гіперкаліємії,
гострого ураження нирок та/або артеріальної гіпотензії  порівняно з монотерапією.
У зв’язку з цим не рекомендоване одночасне застосування інгібіторів АПФ та антагоністів рецепторів ангіотензину ІІ пацієнтам з діабетичною нефропатією.

У дослідженні ALTITUDE, що проводили
з метою перевірки переваг додавання аліскірену до
стандартної терапії інгібіторами АПФ або антагоністами рецепторів ангіотензину ІІ пацієнтам з діабетом 2 типу та хронічним нирковим та/або
серцево-судинним захворюванням, був виявлений високий ризик несприятливих
наслідків і дослідження було зупинене. Серцево-судинна смерть та інсульти були
набагато частішими у групі, де застосовували аліскірен,
ніж у плацебо-групі, крім цього, небажані явища та серйозні побічні ефекти,
такі як гіперкаліємія, артеріальна гіпотензія та ниркова дисфункція,
також були більш поширеними в

у групі, що лікувалась аліскіреном, ніж у групі
плацебо.

Гідрохлоротіазид

Гідрохлоротіазид – тіазидний діуретик. Механізм антигіпертензивної
дії тіазидних діуретиків повністюне вивчений. Тіазиди
порушують механізм канальцевої реабсорбції
електролітів у нирках, безпосередньо збільшуючи екскрецію натрію та хлориду у
приблизно однакових обсягах. Діуретична дія гідрохлоротіазиду
зменшує об’єм плазми крові, збільшує активність плазмового реніну та підвищує
секрецію альдостерону з відповідним збільшенням концентрації калію в сечі та
втратою бікарбонату, а також збільшенням концентрації калію в сироватці крові. Ренін-альдостероновий ланцюг є опосередкованим ангіотензином II, тому одночасне застосування антагоністів
рецептора ангіотензину II може спричинити зворотну
втрату калію, пов’язану із застосуванням тіазидних діуретиків.

Після перорального прийому діурез розпочинається у
двогодинний період, досягає максимуму приблизно через 4 години і триває
приблизно від 6 до 12 годин. Антигіпертензивний ефект
зберігається до 24 годин.

Немеланомний рак шкіри

На основі
наявних даних епідеміологічних досліджень спостерігається сукупний дозозалежний зв’язок між гідрохлоротіазидом
та виникненням немеланомного раку шкіри.

Одне
дослідження включало популяцію з 71533 пацієнтів із базально-клітинною
карциномою (БКК) і 8629 пацієнтів із плоскоклітинною
карциномою (ПКК), які порівнювалися з 1 430 833 і 172 462 пацієнтами з
контрольної популяції відповідно. Високе споживання ГХТЗ (≥50000 мг
сумарно) пов’язували зі скоригованим коефіцієнтом ризику (КР) 1,29 (95 %
довірчий інтервал: 1,23-1,35) для БКК
і 3,98 (95 % довірчий інтервал: 3,68-4,31) - для
ПКК. Спостерігалася залежність сукупного доза-ефекту для БКК і ПКК.

Інше
дослідження показало можливий зв’язок між раком губи (ПКК) та застосуванням гідрохлоротіазиду: 633 пацієнти з раком губи (ПКК)
порівнювали з 63067 пацієнтами з контрольної популяції з використанням
стратегії випадкової вибіркової сукупності. Залежність сукупного доза-ефекту
була продемонстрована зі скоригованим КР 2,1 (95 % довірчий інтервал: 1,7-2,6) при
загальному використанні з підвищенням КР до 3,9 (3,0-4,9) при
високому використанні (~25 000 мг) і КР 7,7 (5,7-10,5) при найвищій сукупній дозі (~100000 мг) (див. також розділ
«Особливості застосування»).

Фармакокінетика.

Абсорбція

Лозартан

Після перорального прийому лозартан добре
всмоктується і зазнає метаболізму першого проходження з формуванням активного
метаболіту карбоксильної кислоти та неактивних
метаболітів. Системна біодоступність таблеток лозартану становить приблизно 33 %. Середні пікові
концентрації лозартану та його активного метаболіту
досягаються відповідно через 1 годину і 3-4 години. Якщо препарат застосовувати
разом із їжею, клінічно значущого впливу на профіль концентрації у плазмі крові
лозартану не спостерігається.

Розподіл

Лозартан

Лозартан і його активний метаболіт на > 99 % зв’язується з протеїнами плазми, передусім з альбуміном. Об’єм
розподілу лозартану становить 34 л. Відповідно до
результатів досліджень, лозартан може незначною мірою
проникати крізь гематоенцефалічний бар’єр або взагалі
не проходити крізь нього.

Гідрохлоротіазид

Гідрохлоротіазид проникає крізь
плацентарний (але не гематоенцефалічний) бар’єр і в
грудне молоко.

Біотрансформація

Лозартан

Приблизно 14 % дози лозартану, введеної
внутрішньовенно або прийнятої перорально,
перетворюється на активний метаболіт. Після перорального та внутрішньовенного
застосування радіоактивно міченого 14C-лозартану калію радіоактивність циркулюючої
плазми крові передусім була пов’язана з присутністю лозартану
та його активного метаболіту. Крім активного метаболіту, утворюються і
неактивні метаболіти, включаючи два основні, що утворюються у процесі гідроксилювання бутилового
бічного ланцюга, та один другорядний метаболіт – N-2 тетразол глюкуронід.

Виведення

Лозартан

Плазмовий кліренс лозартану та його активного метаболіту
становить 600 мл/хв і 50 мл/хв відповідно. Нирковий кліренс лозартану
та його активного метаболіту становить приблизно 74 мл/хв і 26 мл/хв
відповідно. При пероральному застосуванні лозартану
із сечею у незміненому вигляді виділяється приблизно 4 % прийнятої дози і
близько 6 % - у вигляді активного метаболіту. Фармакокінетичні властивості лозартану
та його активного метаболіту лінійні при пероральному прийомі лозартану у дозах до 200 мг.

Після перорального застосування концентрації у плазмі крові лозартану та його активного метаболіту зменшуються поліекспоненційно з термінальним часом напіввиведення
приблизно 2 години і 6-9 годин відповідно. Після перорального
прийому С14- маркованого лозартану
приблизно 35 % радіоактивності знаходять у сечі, а 58 % - у фекаліях.

Гідрохлоротіазид

Гідрохлоротіазид не піддається метаболізму та швидко
виводиться нирками. При контролі рівня препарату у плазмі крові протягом як
мінімум 24 годин період напіввиведення варіював від
5,6 до 14,8 години. Не менше 61 % прийнятої
дози виводилося у незміненому вигляді протягом 24 годин.

Характеристики у пацієнтів

Лозартан-гідрохлоротіазид

Концентрації лозартану
та його активного метаболіту у плазмі крові, а також рівень всмоктування гідрохлоротіазиду у пацієнтів літнього віку з артеріальною
гіпертензію статистично значущо не відрізняються від цих показників у молодих
пацієнтів з артеріальною гіпертензією.

Лозартан

У пацієнтів з легким або помірним алкогольним
цирозом печінки концентрації лозартану та його
активного метаболіту у плазмі крові після перорального застосування були
відповідно у 5 та 1,7 раза вищими, ніж у молодих
здорових добровольців чоловічої статі. Ані лозартан,
ані його активний метаболіт не виводяться при гемодіалізі.

Клінічні характеристики.

Показання.

- Лікування есенціальної
гіпертензії у пацієнтів, у яких адекватний контроль за артеріальним тиском не
забезпечується за допомогою одного лозартану або
одного гідрохлоротіазиду.

Протипоказання.

- Підвищена чутливість до лозартану або до  будь-якого з компонентів препарату.

- Підвищена чутливість до інших препаратів, що є похідними сульфонамідів (таких як гідрохлортіазид).

- Резистентні до терапії гіпокаліємія або гіперкальціємія.

- Виражене порушення функції печінки: холестаз
та розлади, пов’язані з непрохідністю жовчних шляхів.

- Рефрактерна гіпонатріємія.

- Симптоматична гіперурикемія/подагра.

- Вагітність та планування вагітності (див. розділ
«Застосування у період вагітності або годування груддю»).

- Анурія.

- Виражене порушення функції нирок (кліренс креатиніну < 30 мл/хв).

- Одночасне застосування препарату з лікарськими засобами, які містять аліскірен, у разі наявності цукрового діабету або порушень
функції нирок (ШКФ < 60 мл/хв/1,73 м2) (див. розділ «Взаємодія з
іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»).

Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види
взаємодій.

Лозартан

За наявними повідомленнями, рифампін і флуконазол знижують рівень активного метаболіту. Клінічні
наслідки даних взаємодій не вивчені.

Поєднання лозартану, як і інших засобів, що
блокують ангіотензин ІІ або його ефекти, з калійзберігаючими діуретиками
(наприклад спіронолактоном, тріамтереном,
амілоридом), калійвмісними
добавками або солями калію, або інших препаратів, як приклад, триметопримвмісні препарати, що додаються  до гепаринових
лікарських засобів, можуть підвищувати рівень калію, одночасне застосування
може призводити до збільшення рівня калію сироватки крові. Одночасне
застосування не рекомендоване.

Як і при використанні інших лікарських засобів, що впливають на виведення
натрію з організму, можливе зменшення швидкості виведення літію. Тому необхідно
ретельно контролювати рівень літію у сироватці крові у разі необхідності
одночасного застосування солей літію з антагоністами рецепторів ангіотензину ІІ.

При призначенні антагоністів рецепторів ангіотензину ІІ разом з НПЗП (наприклад селективними
інгібіторами ЦОГ-2, ацетилсаліциловою кислотою у протизапальних дозах) та
неселективними НПЗП можливе послаблення антигіпертензивної
дії. Супутнє застосування антагоністів рецепторів ангіотензину ІІ
або діуретиків і НПЗП може призвести до зростання
ризику погіршення функції нирок з можливим розвитком гострої ниркової
недостатності та підвищення сироваткового рівня калію, особливо у пацієнтів з
існуючими на початок терапії порушеннями функції нирок. Слід з обережністю
використовувати вищевказану комбінацію препаратів особам літнього віку.
Необхідно забезпечувати належну гідратацію пацієнтів та контролювати функцію
нирок після початку комбінованої терапії та періодично надалі.

В окремих пацієнтів з порушенням функції нирок, які
отримують лікування нестероїдними протизапальними препаратами (НПЗП), у тому
числі селективними інгібіторами циклооксигенази-2, супутнє застосування
антагоністів рецепторів ангіотензину ІІ може
призвести до ще більшого погіршення функції нирок. Цей ефект зазвичай має
оборотний характер.

Результати клінічного дослідження показали, що подвійна
блокада ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи (РААС) при одночасному застосуванні інгібіторів АПФ,
блокаторів рецепторів ангіотензину ІІ або аліскірену пов’язана з підвищенням частоти виникнення таких
побічних явищ як артеріальна гіпотензія, гіперкаліємія та погіршення функції нирок (у тому числі
гострої ниркової недостатності), порівняно з монотерапією
будь-яким блокатором РААС.

При супутньому застосуванні з такими препаратами як трициклічні антидепресанти, нейролептики, баклофен, аміфостин, основна
або побічна дія яких полягає у зниженні артеріального тиску, ризик розвитку
артеріальної гіпотензії підвищується.

Гідрохлоротіазид:

При одночасному застосуванні тіазидних
діуретиків можливе виникнення нижчезазначених
взаємодій з:

- алкоголем, барбітуратами та наркотичними засобами або
антидепресантами: можлива ортостатична гіпотензія;

- протидіабетичними засобами
(пероральні гіпоглікемічні засоби та інсулін):
застосування тіазиду може впливати  на толерантність до глюкози, може виникнути
необхідність корекції дози протидіабетичного засобу. Слід з обережністю застосовувати метформін через ризик розвиту лактоацидозу
внаслідок можливої функціональної ниркової недостатності, пов’язаної з гідрохлоротіазидом;

- іншими гіпотензивними засобами: посилення
гіпотензивного ефекту;

- холестираміном і колестипольними смолами: зменшення всмоктування гідрохлоротіазиду під дією аніонообмінних смол. Одноразові дози холестирамінової або колестиполової
смол зв’язують гідрохлоротіазид і зменшують його
всмоктування зі шлунково-кишкового тракту приблизно на 85 % та 43 %
відповідно;

- глюкокортикостероїдами, кортикотропіном, карбеноксолоном, амфотерицином В:
порушення балансу електролітів, особливо калію;

- відповіді на застосування пресорних амінів, але недостатнє для того, щоб виключити
їхнє застосування;

- недеполяризуючими міорелаксантами (наприклад, тубокурарином): можливе посилення дії міорелаксанту;

-літієм: протипоказаний одночасний прийом із препаратами
літію через зменшення швидкості виведення літію та підвищення розвитку літієвої
інтоксикації;

- препаратами, що застосовуються для лікування подагри (пробенецид,
сульфінпіразон та алопуринол):
може виникнути потреба у коригуванні дози урикозуричних
засобів, оскільки гідрохлоротіазид може збільшувати
рівень сечової кислоти у сироватці крові. Може бути необхідним підвищення дози пробенециду або сульфінпіразону.
При одночасному застосуванні тіазидів частота реакцій
гіперчутливості до алопуринолу
може збільшуватися;

- антихолінергічними препаратами (наприклад
атропін, біпериден): через ослаблення моторики
шлунково-кишкового тракту та зменшення швидкості евакуації вмісту шлунка біодоступність тіазидних діуретиків підвищується;

- цитотоксичними препаратами (наприклад циклофосфамід,
метотрексат): тіазиди
можуть знижувати виведення цитотоксичних лікарських засобів з організму нирками
та посилювати їх мієлосупресивні ефекти;

- саліцилати: при застосуванні високих доз саліцилатів під дією гідрохлоротіазиду можливе посилення їх токсичного впливу на
центральну нервову систему;

- метилдопами: повідомлялись про окремі випадки
виникнення гемолітичної анемії при одночасному застосуванні гідрохлоротіазиду
та метилдопи;

- циклоспоринами: при одночасному застосуванні циклоспорину можливе підвищення ризику розвитку гіперурикемії та ускладнень на зразок подагри;

- глікозидами наперстянки: гіпокаліємія
або гіпомагніємія, що виникають внаслідок лікування тіазидними препаратами, можуть сприяти розвитку серцевих
аритмій, зумовлених застосуванням препаратів наперстянки;

- лікарськими засобами, на ефективність яких впливає зміна рівня калію у
сироватці крові: рекомендується періодичний моніторинг рівня калію у сироватці
крові та ЕКГ-обстеження, якщо лозартан/гідрохлоротіазид застосовувати одночасно з препаратами, на
ефективність яких впливають зміни рівня калію у сироватці крові (такими як глікозиди наперстянки та протиаритмічні
засоби), або із зазначеними нижче препаратами, що індукують виникнення
поліморфної тахікардії типу «пірует» (шлуночкової
тахікардії), у тому числі деякими антиаритмічними
препаратами, оскільки гіпокаліємія є фактором, що
сприяє розвитку піруетної (шлуночкової)
тахікардії:

ü
антиаритмічні засоби Іа
класу (наприклад хінідин, гідрохінідин,
дизопірамід);

ü
антиаритмічні засоби ІІІ класу (наприклад аміодарон, соталол, дофетилід, ібутилід);

ü
окремі нейролептики (наприклад тіоридазин,
хлорпромазин, левомепромазин,
трифлуоперазин, ціамемазин,
сульпірид, сультоприд, амісульприд, тіаприд, пімозид, галоперидол, дроперидол);

ü
інші лікарські засоби (наприклад бепридил,
цизаприд, дифеманіл,
еритроміцин для внутрішньовенного введення, галофантрин,
мізоластин, пентамідин, терфенадин, вінкамін для
внутрішньовенного введення);

- солями кальцію: тіазидні діуретики
можуть підвищувати сироватковий рівень кальцію за рахунок зменшення його
виведення з організму. Якщо призначення харчових добавок з вмістом кальцію є
необхідним, слід контролювати та коригувати рівень кальцію в сироватці крові;

- вплив на результати лабораторних обстежень: оскільки тіазиди
впливають на метаболізм кальцію, вони можуть впливати на результати оцінки
функції паращитовидних залоз;

- карбамазепін: ризик симптоматичної гіпонатріємії. Слід проводити клінічний та біологічний
моніторинг;

- йодовмісні контрастні засоби: у разі
індукованої діуретиками дегідратації підвищується
ризик розвитку гострої ниркової недостатності, особливо при застосуванні
високих доз йодовмісних засобів. Перед введенням
таких засобів необхідно відновити об’єм рідини в організмі пацієнта;

- амфотерицин В (для парентерального
застосування), стимулюючі проносні засоби або гліциризин
(з кореня солодки): гідрохлоротіазид
може порушувати електролітний баланс, зокрема спричиняти гіпокаліємію;

- бета-блокатори та діазоксид:
одночасне застосування тіазидних діуретиків,
у тому числі гідрохлоротіазиду, з бета-блокаторами
може підвищувати ризик виникнення гіперглікемії;

- тіазидні діуретики,
включаючи гідрохлоротіазид, можуть посилювати гіперглікемічний ефект діазоксиду;

- амантадин: тіазиди, у
тому числі гідрохлоротіазид, можуть збільшувати ризик
побічних ефектів, спричинених амантадином.

Особливості застосування.

Лозартан

Ангіоневротичний набряк

Пацієнти з ангіоневротичним
набряком в анамнезі (набряк обличчя, губ, глотки та/або язика) повинні
перебувати під ретельним наглядом (див. розділ «Побічні реакції»).

Артеріальна гіпотензія
та зменшення внутрішньосудинного об’єму

У пацієнтів зі зниженим внутрішньосудинним
об’ємом та/або гіпонатріємією, спричиненими інтенсивним прийомом діуретиків, обмеженням споживання солі, діареєю або
блюванням, може розвинутися симптоматична гіпотензія,
особливо після прийому першої дози препарату. Ці стани потрібно скоригувати до
прийому препарату (див. розділи «Спосіб застосування та дози», «Протипоказання»).

Порушення
електролітного балансу

Слід враховувати, що електролітний дисбаланс є поширеним
явищем у пацієнтів з порушенням функції нирок та супутнім цукровим діабетом або
без нього. Слід ретельно контролювати рівень калію у плазмі крові та показники
кліренсу креатиніну, особливо у пацієнтів із серцевою недостатністю та
кліренсом креатиніну 30–50 мл/хв. Не рекомендується застосовувати одночасно з лозартаном/гідрохлоротіазидом калійзберігаючі діуретики,
харчові добавки та замінники солі, що містять калій або з іншими препаратами,
які можуть підвищувати рівень калію в сироватці крові (наприклад, препарати, що
містять триметоприм) (див. розділ «Взаємодія з іншими
лікарськими засобами та інші види взаємодій»).

Порушення
функції печінки

З огляду на фармакокінетичні
дані, що вказують на суттєве підвищення концентрації лозартану
у плазмі крові хворих на цироз печінки, слід з обережністю застосовувати

лозартан/гідрохлоротіазид
пацієнтам з порушеннями функції печінки легкого та середнього ступеня в
анамнезі. Досвід використання лозартану для лікування
пацієнтів із порушеннями функції печінки тяжкого ступеня відсутній. Отже, лозартан/гідрохлоротіазид
протипоказаний пацієнтам із тяжкими порушеннями функції печінки (див. розділи
«Протипоказання», «Фармакологічні властивості»).

Порушення функції нирок

Є повідомлення про те, що у деяких пацієнтів, які
приймали препарат, у зв’язку з пригніченням функції РАС спостерігалися зміни
функції нирок, включаючи ниркову недостатність; у яких ниркова функція залежна
від РАС, як при тяжкій серцевій недостатності, так і при наявній до початку
лікування нирковій дисфункції. Інші засоби, що впливають на РАС, можуть призводити до підвищення
вмісту сечовини і креатиніну в крові пацієнтів з двобічним стенозом ниркової
артерії і стенозом єдиної нирки. Побічні ефекти відзначалися на тлі прийому лозартану; дані зміни функції нирок можуть бути оборотними
і зникати після припинення терапії. Слід з обережністю призначати лозартан пацієнтам з двобічним стенозом ниркових артерій
або стенозом артерії єдиної нирки.

Трансплантація нирки

Досвід застосування препарату пацієнтам, які нещодавно
перенесли трансплантацію нирки, відсутній.

Первинний гіперальдостеронізм

Для пацієнтів з первинним гіперальдостеронізмом антигіпертензивні
препарати, що діють шляхом пригнічення РАС, зазвичай є неефективними. Отже, не
рекомендується призначати таблетки лозартану калію/гідрохлоротіазиду таким пацієнтам.

Ішемічна хвороба серця та порушення мозкового кровообігу

Як і будь-який антигіпертензивний препарат, лозартан
може спричинити значне зниження артеріального тиску у пацієнтів з ішемічною
хворобою серця та цереброваскулярною недостатністю,
що може призвести до інфаркту міокарда або інсульту.

Серцева недостатність

У пацієнтів із серцевою
недостатністю (із супутньою нирковою недостатністю або без неї), як і при
застосуванні інших препаратів, що діють на РАС, існує ризик розвитку тяжкої
артеріальної гіпотензії і ниркової недостатності
(часто гострої).

Стеноз
аортального та мітрального клапанів, обструктивна
гіпертрофічна кардіоміопатія

Слід з особливою обережністю призначати лозартан/гідрохлоротіазид
пацієнтам зі стенозом аортального або мітрального
клапанів чи обструктивною гіпертрофічною кардіоміопатією.

Етнічні
особливості

Відомо, що інгібітори ангіотензинперетворювального
ферменту, лозартан та інші антагоністи ангіотензину проявляють меншу ефективність щодо зниження
артеріального тиску у пацієнтів негроїдної раси, ніж у представників інших рас.
Вірогідно, це зобумовлено тим, що серед представників
негроїдної раси з артеріальною гіпертензією переважають особи з низькою
активністю реніну.

Вагітність

Протипоказано застосовувати  антагоністи рецепторів ангіотензину
ІІ (АРА II) як початкову терапію у період вагітності. Пацієнток, які планують
завагітніти, слід перевести на альтернативний антигіпертензивний
лікарський засіб із підтвердженим профілем безпеки для застосування у період
вагітності.

У разі діагностування вагітності АРА II слід негайно
відмінити та, у разі необхідності, призначити альтернативну терапію (див.
розділи «Протипоказання», «Застосування у період вагітності або годування
груддю»).

Подвійна блокада ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи (РААС)

Існують свідчення, що при
супутньому застосуванні інгібіторів АПФ, блокаторів рецепторів ангіотензину ІІ або аліскірену
підвищується ризик артеріальної гіпотензії, гіперкаліємії та порушення функції нирок (у тому числі
гострої ниркової недостатності). Отже, подвійна блокада РААС шляхом
комбінованого застосування інгібіторів АПФ, блокаторів рецепторів ангіотензину ІІ або аліскірену
не рекомендована (див. розділ «Взаємодія з
іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»).

Якщо подвійна блокада РААС є
нагальною потребою, її необхідно проводити винятково під наглядом спеціаліста
із забезпеченням ретельного моніторингу функції нирок, водно-електролітного балансу
та артеріального тиску. Інгібітори АПФ та блокатори рецепторів ангіотензину ІІ не слід одночасно призначати хворим на
діабетичну нефропатію.

Гідрохлоротіазид

Артеріальна гіпотензія та
порушення водно-електролітного балансу

Як і при прийомі будь-яких антигіпертензивних
засобів, у частини пацієнтів може спостерігатися симптоматична артеріальна гіпотензія. Пацієнти повинні бути під наглядом з метою
своєчасного виявлення клінічних ознак порушення водно-електролітного балансу,
наприклад зневоднення, гіпонатріємії, гіпохлоремічного алкалозу, гіпомагніємії
або гіпокаліємії, які можуть розвиватися на тлі інтеркурентної діареї або блювання. Таким пацієнтам
необхідний контроль рівня електролітів сироватки крові. У спекотну погоду у
пацієнтів, які страждають набряками, можлива гіпонатріємія
розведення.

Метаболічні та ендокринні ефекти

Терапія тіазидами може порушувати толерантність
до глюкози. У ряді випадків може знадобитися корекція дози гіпоклікемічних
засобів, у тому числі інсуліну (див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими
засобами та інші види взаємодій»). У
ході лікування тіазидами може проявитися латентний
цукровий діабет.

Тіазиди можуть зменшувати виведення кальцію із сечею і
спричинити епізодичне та незначне підвищення рівня кальцію сироватки крові. Виражена
гіперкальціємія може свідчити про прихований гіперпаратиреоз. Треба припиняти прийом тіазидного
діуретика перед дослідженням функцій при щитовидних
залоз.

Підвищення рівня холестерину і тригліцеридів
крові може бути пов’язане з терапією  тіазидними діуретиками.

У таких пацієнтів застосування діазидних
діуретинів може призвести до гіперурикемії та/або
розвитку подагри. Оскільки лозартан зменшує рівень
сечової кислоти, його комбінація з гідрохлоротіазидом
зменшує вираженість гіперурикемії,
спричиненої діуретиком.

Порушення функції печінки

Слід з обережністю застосовувати тіазидні
препарати  пацієнтам з порушенням функції
печінки або прогресуючими захворюваннями печінки, оскільки існує можливість
виникнення внутрішньопечінкового холестазу,
а незначні зміни водно-електролітного балансу можуть провокувати розвиток
печінкової коми.

Лозартан/гідрохлоротіазид
протипоказаний пацієнтам з тяжкими порушеннями функції печінки (див. розділи
«Протипоказання» та «Фармакологічні властивості»).

Інші ефекти

У пацієнтів, які одержують тіазидні діуретики, реакції гіперчутливості
можуть спостерігатися навіть у разі відсутності вказівок на наявність алергії
або бронхіальної астми в анамнезі. Є повідомлення про розвиток загострення або
прогресування системного червоного вовчака на тлі прийому тіазидних
діуретиків (див. розділ «Взаємодія з іншими
лікарськими засобами та інші види взаємодій»).

Допоміжні
речовини

Пацієнтам з рідкісною спадковою непереносимістю галактози та лактози або мальабсорбцією глюкози-галактози не слід приймати цей
препарат (див. розділ «Склад»).

Немеланомний рак шкіри

Під час двох
епідеміологічних досліджень спостерігався підвищений ризик виникнення немеланомного раку шкіри (базально-клітинної карциноми та плоскоклітинної карциноми) при застосуванні високих
сумарних доз гідрохлоротіазиду. Можливим механізмом
розвитку може виступати фотосенсибілізуюча дія гідрохлоротіазиду.

Пацієнтів, які
приймають гідрохлортіазид окремо або в комбінації з
іншими лікарськими засобами, слід проінформувати щодо ризику виникнення немеланомного раку шкіри та рекомендувати їм регулярно
перевіряти шкіру на наявність нових вогнищ ураження, а також змін в існуючих,
та повідомляти лікаря про будь-які підозрілі ураження шкіри. Підозрілі ураження
шкіри слід негайно обстежити, включаючи гістологічне дослідження біопсій.

Пацієнтам слід
рекомендувати обмежити перебування під сонячними променями та                    УФ-променями, а в разі їх
впливу слід використовувати належний захист шкіри для мінімізації ризику раку
шкіри.

Застосування гідрохлоротіазиду також слід ретельно переглянути для
пацієнтів з раком шкіри в анамнезі (див.розділ
«Побічні реакції»).

Застосування у період
вагітності або годування груддю.

Вагітність

Антагоністи
рецепторів ангіотензину ІІ

Застосування антагоністів рецепторів ангіотензину ІІ протипоказане протягом вагітності
(див. розділи «Протипоказання» та «Особливості застосування»). Епідеміологічні
дані стосовно ризику тератогенного впливу
антагоністів рецепторів ангіотензину ІІ при їх
застосуванні в І триместрі вагітності не достатньо вивчені та не виключають
підвищеного ризику тератогенності. Пацієнтки, які
планують завагітніти, мають бути переведені на лікування альтернативними антигіпертензивними препаратами зі встановленим профілем
безпеки щодо застосування у період вагітності. У разі настання вагітності
лікування антагоністами рецепторів ангіотензину ІІ
слід негайно припинити та у разі потреби розпочати альтернативну терапію.
Встановлено, що застосування антагоністів рецепторів ангіотензину ІІ
у ІІ та ІІІ триместрах вагітності сприяє посиленню фетотоксичності
(погіршення функції нирок, маловоддя, уповільнення осифікації
кісток черепа) та неонатальної токсичності (ниркова
недостатність, артеріальна гіпотензія, гіперкаліємія). Якщо антагоністи рецепторів ангіотензину ІІ застосовували з ІІ триместру
вагітності, слід провести ультразвукове обстеження ниркової функції та стану
кісток черепа новонародженого.

Немовлята, матері яких отримували
лікування антагоністами рецепторів ангіотензину ІІ
у період вагітності, повинні перебувати під ретельним медичним наглядом через
ризик виникнення артеріальної гіпотензії (див. розділ
«Особливості застосування»).

Гідрохлоротіазид

Досвід застосування гідрохлоротіазиду
у період вагітності є обмеженим, особливо у І триместрі. Дослідження на тваринах також обмежені. Відомо, що гідрохлоротіазид проникає через плацентарний бар’єр. З огляду на фармакологічний
механізм дії гідрохлоротіазиду, його застосування в ІІ та ІІІ
триместрах вагітності може
негативно впливати на фетоплацентарне кровопостачання та призводити до виникнення у плода та немовляти таких розладів як жовтяниця, порушення електролітного балансу
та тромбоцитопенія.

Гідрохлоротіазид не слід застосовувати для лікування набряків
вагітних, артеріальної гіпертензії вагітних або прееклампсії,
оскільки таке застосування пов’язане з ризиком зменшення об’єму плазми крові та
розвитку гіпоперфузії плаценти без будь-якого
корисного впливу на перебіг захворювання. Гідрохлоротіазид
не слід застосовувати для лікування есенціальної
гіпертензії у вагітних.

Період
годування груддю

Антагоністи
рецепторів ангіотензину II (АРА II)

Інформація щодо застосування препарату Пресартан ® Н-50 у період годування груддю відсутня, тому не рекомендується застосовувати препарат у цей період.
Бажано підібрати альтернативний препарат з більш стабільним профілем безпеки
для застосування у період годування груддю, особливо новонароджених та
недоношених дітей.

Гідрохлоротіазид

Гідрохлоротіазид екскретується у грудне молоко людини у невеликій кількості.
Тіазиди у високих дозах, спричиняючи збільшення
діурезу, можуть пригнічувати секрецію грудного молока. Застосування препарату Пресартан ® Н-50 у період
годування груддю не рекомендується. Якщо Пресартан ® Н-50 все ж таки застосовувати цей період, його доза повинна бути якомога нижчою.

Здатність впливати на швидкість
реакції при керуванні автотранспортом або іншими механізмами.

Дослідження щодо вивчення впливу препарату на здатність
керувати транспортними засобами та працювати з механізмами не проводили. Однак
пацієнтам, які планують керувати транспортом або працювати з механізмами, слід
пам’ятати, що на тлі антигіпертензивної терапії іноді
можуть виникати запаморочення або сонливість, зокрема на початку лікування та
при збільшенні дози.

Спосіб застосування та дози.

Пресартан ® Н-50 можна призначати у поєднанні з іншими антигіпертензивними препаратами. Пресартан
® Н-50  можна застосовувати незалежно від
прийому їжі.

Артеріальна гіпертензія

Комбінація лозартану та гідрохлоротіазиду не призначена для застосування у якості
початкової терапії. Вона показана тільки пацієнтам, у яких артеріальний тиск не
вдається адекватно контролювати за допомогою монотерапії
лозартаном калію або монотерапії
гідрохлоротіазидом. Рекомендується здійснити
титрування дози для кожного компонента окремо (для лозартану
та гідрохлоротіазиду). У клінічно прийнятних випадках
доцільність безпосереднього переходу від монотерапії
до фіксованої комбінації може розглядатися у пацієнтів, у яких не вдається
належним чином контролювати рівень артеріального тиску.

Звичайна початкова підтримувальна доза препарату – 1 таблетка Пресартану ® Н-50  1
раз на добу. Пацієнтам без адекватної терапевтичної відповіді на прийом 1
таблетки Пресартану ® Н-50 (50 мг лозартану/12,5
мг гідрохлоротіазиду) протягом 2-4 тижнів дозу препарату можна збільшити
до 2 таблеток Пресартану ® Н-50 50/12,5 мг 1 раз на
добу. Максимальна доза – 2 таблетки Пресартану ® Н-50
50/12,5 мг 1 раз на добу. Як правило, антигіпертензивний
ефект досягається протягом 3-4 тижнів після початку терапії.

Підбір початкової дози Пресартану ® Н-50  для пацієнтів літнього віку не
потрібний.                        Пресартан ® Н-50 у дозі 2 таблетки 50/12,5 мг не слід
застосовувати як початкову терапію для пацієнтів літнього віку.

Застосування пацієнтам з порушенням функції нирок та пацієнтам, які перебувають на гемодіалізі

Пацієнтам з помірним порушенням
функції нирок (тобто коли кліренс креатиніну становить 30–50 мл/хвилину) корекція початкової дози не потрібна. Не рекомендується застосовувати таблетки, які містять лозартан та гідрохлоротіазид, пацієнтам, які перебувають на гемодіалізі. Протипоказано застосовувати препарат пацієнтам
з тяжким порушенням функції
нирок (при кліренсі креатиніну <30 мл/хв) (див. розділ «Протипоказання»).

Застосування
пацієнтам із внутрішньосудинною гіповолемією

Перед застосуванням препарату слід спочатку відкоригувати внутрішньосудинну гіповолемію
та/або гіпонатріємію.

Застосування
пацієнтам з порушенням функції печінки

Препарат протипоказаний пацієнтам з тяжким порушенням функції печінки
(див. розділ «Протипоказання»).

Застосування
пацієнтам літнього віку

Зазвичай застосування препарату пацієнтам літнього віку не потрібує
корекції дози.

Діти.

Ефективність і безпека застосування препарату для лікування дітей не
встановлені, тому застосовувати препарат дітям протипоказано.

Передозування.

Немає даних про специфічне лікування передозування Пресартаном
® Н-50. Лікування симптоматичне і підтримувальне. При передозуванні терапію Пресартаном ® Н-50 потрібно припинити, а пацієнт потребує
нагляду. Можливі лікувальні заходи включають викликання блювання у випадку,
якщо препарат прийнятий нещодавно, а також корекцію дегідратації, електролітних
порушень, печінкової коми та артеріальної гіпотензії
за допомогою симптоматичної терапії.

Лозартан

Дані про передозування препарату людей обмежені. Найбільш імовірними
проявами передозування є артеріальна гіпотензія й
тахікардія; брадикардія може бути наслідком парасимпатичної (вагусної) стимуляції. У випадку симптоматичної артеріальної
гіпотензії показана підтримувальна терапія. Лозартан і його активний метаболіт не можна усунути
гемодіалізом.

Гідрохлоротіазид

Найчастіші симптоми передозування є наслідком дефіциту електролітів (гіпокаліємія, гіпохлоремія, гіпонатріємія) і дегідратації внаслідок надмірного
сечовиділення. При одночасному прийомі серцевих глікозидів
гіпокаліємія може спричинити посилення аритмій. Гідрохлоротіазид видаляється шляхом гемодіалізу, проте
ступінь виділення не було встановлено.

Побічні реакції.

Небажані реакції зазначені нижче відповідно до категорій
«Система-Орган-Клас» та частоти їхнього виникнення, яка визначалася як: дуже
часто (≥ 1/10); часто (від ≥ 1/100 до < 1/10);
нечасто (від ≥ 1/1000 до < 1/100); рідко (від
≥ 1/10000 до < 1/1000); дуже рідко (< 1/10000);
частота невідома (не може бути оцінена на основі наявних даних).

У клінічних дослідженнях калієвої солі лозартану та гідрохлоротіазиду не
спостерігалося жодних небажаних реакцій, специфічних для комбінації цих діючих
речовин.                          Небажані явища обмежувалися тими, про
які повідомлялося раніше при застосуванні лозартану
та/або гідрохлоротіазиду окремо.

У процесі контрольованих клінічних досліджень при
первинній артеріальній гіпертензії запаморочення було єдиною пов’язаною із
прийомом препарату побічною реакцією, частота якої перевищувала таку при
прийомі плацебо в 1 % або більше пацієнтів, які приймали лозартан
та гідрохлоротіазид. У процесі постмаркетингового
застосування препарату повідомлялися про наступні побічні реакції на лозартан калію/гідрохлоротіазид.

З боку гепатобіліарної системи: рідко –
гепатит.

Результати
досліджень: рідко – гіперкаліємія,
збільшення рівня аланінамінотрансферази (АЛТ).

Додаткові побічні реакції, які спостерігалися при
застосуванні однієї з діючих речовин препарату окремо та які потенційно можуть
виникати при застосуванні комбінації лозартану/гідрохлоротіазиду, включають:

Побічні реакції, пов’язані з лозартаном

У процесі клінічних досліджень та під час післяреєстраційного застосування лозартану
повідомлялося про такі небажані реакції.

З боку крові та
лімфатичної системи: нечасто – анемія, пурпура Шенляйна-Геноха, екхімоз,
гемоліз; частота невідома – тромбоцитопенія.

З боку серця: нечасто –
артеріальна гіпотензія, ортостатична артеріальна гіпотензія, стерналгія,
стенокардія, атріовентрикулярна блокада II ступеня, цереброваскулярні розлади, інфаркт міокарда, посилене
серцебиття, аритмії (фібриляція передсердь, синусова
брадикардія, тахікардія, шлуночкова тахікардія,
фібриляція шлуночків).

З боку органів
слуху та рівноваги: нечасто – вертиго, відчуття
шуму/дзвону у вухах.

З
боку органів зору: нечасто – нечіткість зору, відчуття
печіння/поколювання в очах,
кон’юнктивіт, зниження гостроти зору.

З боку травного тракту: часто – біль у животі, нудота, блювання,
діарея, диспепсія; нечасто – зубний біль, запор, сухість у роті,
метеоризм, гастрит, блювання, кишкова непрохідність; частота невідома – панкреатит.

Загальні
розлади та реакції у місці введення: часто – астенія, підвищена
втомлюваність, біль у грудях; нечасто – набряк обличчя, набряк, підвищення
температури тіла; частота невідома – грипоподібні симптоми, загальне
нездужання.

З боку гепатобіліарної системи: частота
невідома – відхилення від норми з боку показників функції печінки.

З боку імунної
системи: рідко – реакції гіперчутливості:
анафілактичні реакції, ангіоневротичний набряк,
набряк гортані та голосових зв’язок, що призводить до обструкції дихальних
шляхів, та/або набряк обличчя, губ, глотки і/або язика). Про ангіоневротичний набряк у деяких із цих пацієнтів
повідомлялися у минулому у зв’язку із застосуванням інших лікарських засобів, у
тому числі інгібіторів АПФ.

Метаболічні та
аліментарні розлади: нечасто – відсутність апетиту,
подагра.

З боку
опорно-рухового апарату та сполучної тканини: часто –
м’язові спазми, біль у спині, біль у ногах, міалгія;
нечасто – біль у руках, набряк суглобів, біль у колінах, м’язово-скелетний
біль, біль у плечах, відчуття скутості, артралгія, артрит, біль у кульшових
суглобах, фіброміалгія, м’язова слабкість; частота
невідома – рабдоміоліз.

З боку нервової
системи: часто – головний біль, запаморочення; нечасто –
нервозність, парестезія, периферична нейропатія,
тремор, мігрень, синкопе; частота невідома – дисгевзія.

З боку психіки:
часто – безсоння; нечасто – тривожність, тривожний
розлад, панічний розлад, сплутаність свідомості, депресія, незвичні сновидіння,
порушення сну, сонливість, порушення пам’яті.

З боку нирок та
сечовивідних шляхів: часто – порушення функції нирок,
ниркова недостатність; нечасто – ніктурія, часте
сечовипускання, інфекції сечовивідних шляхів.

З боку
репродуктивної системи та молочних залоз: нечасто –
зниження лібідо, еректильна дисфункція/імпотенція.

З боку
респіраторної системи, грудної клітки та середостіння: часто –
кашель, інфекції верхніх дихальних шляхів, закладеність
носа, синусит, порушення з боку придаткових пазух
носа; нечасто – відчуття дискомфорту у глотці, фарингіт, ларингіт, задишка,
бронхіт, носова кровотеча, риніт, застійні явища у дихальних шляхах і легенях.

З боку шкіри та
підшкірної клітковини: нечасто – алопеція, дерматит, сухість
шкіри, еритема, почервоніння шкіри, підвищена чутливість до світла, свербіж,
висипання, кропив’янка, надмірна пітливість.

З боку судин: нечасто –
васкуліт; частота невідома – дозозалежні ортостатичні
ефекти.

Результати
досліджень: часто – гіперкаліємія,
невелике зниження гематокритного числа та рівня
гемоглобіну, гіпоглікемія; нечасто – невелике підвищення рівнів сечовини та
креатиніну в сироватці крові; дуже рідко – підвищення рівнів печінкових
ферментів та білірубіну; частота невідома – гіпонатріємія.

Побічні реакції, пов’язані з гідрохлоротіазидом

З боку крові та
лімфатичної системи: нечасто – агранулоцитоз, апластична анемія, гемолітична анемія, лейкопенія, пурпура,
тромбоцитопенія, нейтропенія.

З боку імунної
системи: рідко – анафілактичні реакції, анафілактичний шок.

З боку обміну
речовин і харчування: нечасто – відсутність апетиту, анорексія, гіперглікемія,
пригнічення кровотворення, гіперурикемія, гіпомагніємія, гіпокаліємія, гіпонатріємія, гіперкальціємія, при
застосуванні високих доз можливе підвищення рівня ліпідів крові.

З боку психіки: нечасто –
безсоння.

З боку нервової
системи: часто – цефалгія (головний
біль).

З боку органів
зору: нечасто – транзиторна
нечіткість зору, ксантопсія; частота невідома –
гостра міопія, вторинна гостра закритокутова
глаукома.

З боку судин: нечасто – некротизуючий ангіїт (васкуліт,
шкірний васкуліт).

З боку
респіраторної системи, грудної клітки та середостіння: нечасто –
респіраторний дистрес, у тому числі пневмоніт та набряк легенів.

З боку
шлунково-кишкового тракту: нечасто – сіалоаденіт,
сухість у роті, спазми, подразнення слизової оболонки шлунка, нудота,
блювання, діарея, запор.

З боку гепатобіліарної системи: нечасто –
жовтяниця (внутрішньопечінковий холестаз),
холецистит, панкреатит, гіпохлоремічний алкалоз, що
може індукувати печінкову енцефалопатію або печінкову
кому.

З боку шкіри та
підшкірної клітковини: нечасто – підвищена чутливість до
світла, кропив’янка, токсичний епідермальний некроліз,
синдром Стівенса–Джонсона; частота
невідома – шкірний червоний вовчак, немеланомний рак
шкіри (базальноклітинна карцинома (БКК) та плоскоклітинна карцинома (ПКК)).

На основі наявних даних епідеміологічних досліджень спостерігається
сукупний дозозалежний зв’язок між гідрохлортіазидом
та виникненням немеланомного раку шкіри (див. також
розділи «Фармакодинаміка» та «Особливості
застосування).

З боку
опорно-рухового апарату та сполучної тканини: нечасто –
м’язові спазми, судоми.

З боку нирок та сечовивідних шляхів: нечасто –
глюкозурія, інтерстиціальний нефрит, ниркова дисфункція, ниркова недостатність, зниження
толерантності до глюкози.

З боку репродуктивної системи: еректильна дисфункція/імпотенція.

Загальні розлади та реакції у місці введення: нечасто –
підвищення температури тіла, жар, запаморочення.

Термін придатності. 2 роки.

Умови зберігання. Зберігати в оригінальній упаковці при
температурі не вище 25 ºС у недоступному для дітей місці.

Упаковка.

По 14 таблеток у блістері; по 2 блістери у картонній
пачці.

По 10 таблеток у блістері; по 3 блістери у картонній
пачці.

Категорія відпуску. За рецептом.

Виробник.

Іпка Лабораторіз Лімітед, Індія/ Ipca Laboratories, Limited, India

Місцезнаходження виробника та адреса місця провадження
його діяльності.

Плот № 255/1, віладж – Атал, Ю.Т. Дадра та Нагар Хавелі, 396 230 Сильвасса,  Індія.