ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного застосування лікарського засобу

ЄСОМ

(YESOM)

Склад:

діюча
речовина: езомепразол (esomeprazole);

1 флакон
містить езомепразол натрію, що еквівалентно езомепразолу 40 мг;

допоміжна речовина: динатрію едетат.

Лікарська форма. Ліофілізат для розчину для ін’єкцій та інфузій.

Основні фізико-хімічні властивості: ліофілізована
маса від білого
до майже білого кольору.

Фармакотерапевтична група.

Засоби для
лікування пептичної виразки та гастроезофагеальної рефлюксної хвороби.

Код АТХ A02B C05.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Езомепразол є S-ізомером омепразолу, що пригнічує секрецію кислоти
шлункового соку завдяки специфічному, направленому механізму дії. Він є
специфічним інгібітором кислотної помпи парієтальних клітин. І R-, і S-ізомери
омепразолу мають подібну фармакологічну активність.

Механізм дії

Езомепразол являє собою слабку основу, що концентрується та перетворюється
на активну форму у сильно кислому середовищі секреторних канальців парієтальних
клітин, де інгібує фермент Н+К+-АТФ-азу – кислотну помпу
та пригнічує як базальну, так і стимульовану секрецію кислоти.

Вплив на секрецію
шлункової кислоти

Через 5 днів перорального прийому по 20 мг та 40 мг езомепразолу рівень рН
шлунка вище 4 зберігався відповідно в середньому протягом 13 годин та 17 годин
протягом 24‑годинного інтервалу у пацієнтів із симптоматичною
гастроезофагеальною рефлюксною хворобою (ГЕРХ). Ефект подібний незалежно від
того, застосовується езомепразол перорально чи внутрішньовенно.

За допомогою площі під
фармакокінетичною кривою
«концентрація-час» (AUC) як опосередкованого параметра плазмової концентрації було
продемонстровано зв’язок між пригніченням кислотної секреції та експозицією
після перорального застосування езомепразолу.

Упродовж доби при внутрішньовенному введенні езомепразолу здоровим добровольцям у дозі 80
мг у вигляді болюсної інфузії тривалістю 30 хвилин із подальшим застосуванням
препарату у вигляді тривалої внутрішньовенної інфузії зі швидкістю 8 мг/годину
тривалістю 23,5 години рівень рН шлунка вище 4 та вище 6 зберігався відповідно
в середньому протягом 21 години та 11-13 годин протягом 24-годинного інтервалу.

Терапевтичний ефект пригнічення секреції кислоти

Лікування рефлюкс-езофагіту езомепразолом у дозі 40 мг демонструє
ефективність у 78 % пацієнтів через 4 тижні та у 93 % пацієнтів через 8 тижнів
перорального прийому препарату.

Інші ефекти, пов’язані з пригніченням секреції кислоти

У період
лікування антисекреторними препаратами рівень гастрину в сироватці крові зростає
у відповідь на зниження секреції кислоти. Рівень хромограніну А (CgA) також
зростає внаслідок зменшення кислотності шлункового соку. Підвищення кількості
ентерохромафіноподібних клітин (ECL), пов’язане, можливо, зі збільшенням рівня гастрину,
спостерігалося у деяких пацієнтів у період довготривалого лікування пероральним
езомепразолом.

На тлі довготривалого лікування пероральними антисекреторними препаратами
відзначалося деяке зростання частоти утворення шлункових гландулярних кіст. Ці
зміни є фізіологічним наслідком вираженого пригнічення секреції шлункового
соку, мають доброякісну та оборотну природу.

Зменшення кислотності шлункового соку з будь-яких причин, у тому числі
внаслідок застосування інгібіторів протонної помпи (ІПП), призводить до
збільшення у шлунку кількості бактерій, що зазвичай наявні у шлунково-кишковому
тракті. Лікування ІПП може дещо збільшувати ризик шлунково-кишкових інфекцій,
зумовлених, наприклад, Salmonella та Campylobacter, та у
госпіталізованих пацієнтів, – можливо, також Clostridium difficile.

Діти

Результати, отримані в процесі досліджень за участю пацієнтів дитячого
віку, показують, що дози езомепразолу 0,5 мг/кг і 1,0 мг/кг у немовлят віком
< 1 місяця і 1-11 місяців відповідно знижують середній відсоток часу з
внутрішньостравохідним рН < 4.

Профіль безпеки застосування препарату виявився подібним до того, що
спостерігався у дорослих.

Фармакокінетика.

Розподіл

Уявний об’єм розподілу у стаціонарному стані у здорових добровольців
становить приблизно 0,22 л/кг маси тіла. Езомепразол на 97 %
зв’язується з білками плазми крові.

Метаболізм та виведення

Езомепразол повністю метаболізується системою цитохрому Р450 (CYP). Основна
частина метаболізму езомепразолу залежить від поліморфного CYP2C19, що
відповідає за утворення гідрокси- та десметилметаболітів езомепразолу. Решта
метаболізму забезпечується іншою специфічною ізоформою, CYP3A4, що відповідає
за утворення езомепразолу сульфону, основного метаболіту у плазмі крові.

Нижченаведені параметри відображають переважно фармакокінетику в осіб із
функціональним CYP2C19 ферментом, тобто швидких метаболізаторів.

Загальний плазмовий кліренс становить приблизно 17 л/годину після застосування
разової дози та приблизно 9 л/годину після повторного
застосування. Період напіввиведення препарату із плазми крові (t1/2) становить
приблизно 1,3 години при повторному застосуванні 1 раз на добу. AUC зростає при
повторному застосуванні езомепразолу. Це зростання залежить від дози та
призводить до утворення нелінійної залежності між дозою та AUC після повторного
застосування. Така залежність від часу та дози зумовлена зниженням
пресистемного метаболізму та системного кліренсу, спричиненого, вірогідно, пригніченням
ферменту CYP2C19 езомепразолом та/або його сульфоновим метаболітом.

Езомепразол повністю виводиться із плазми крові між прийомами, тенденції до
його накопичення в організмі при застосуванні 1 раз на добу не спостерігається.

При повторному застосуванні препарату в дозах 40 мг у вигляді
внутрішньовенних ін’єкцій середня максимальна концентрація його у плазмі крові (Сmax) становить
приблизно                          13,6 мкмоль/л.
Сmax відповідних
пероральних доз становить приблизно 4,6 мкмоль/л. Менше зростання (приблизно на
30 %) загальної експозиції відзначається при внутрішньовенному застосуванні
порівняно з пероральним прийомом. Зафіксовано лінійне дозозалежне зростання
експозиції при введенні езомепразолу у вигляді
внутрішньовенної інфузії тривалістю 30 хвилин (у дозі 40 мг, 80 мг або
120 мг) із подальшим його введенням у вигляді тривалої інфузії (зі швидкістю 4
мг/годину або 8 мг/годину) протягом 23,5 години.

Основні метаболіти езомепразолу не впливають на секрецію шлункового соку.
Майже 80 % пероральної дози езомепразолу виводиться у вигляді метаболітів
із сечею, решта – з калом. Менше 1 % вихідної сполуки виводиться із
сечею.

Пацієнти особливих груп

Приблизно 2,9 ± 1,5 % населення не має функціонального ферменту CYP2C19 і
називається повільними метаболізаторами. У цих осіб метаболізм езомепразолу,
ймовірно, каталізується переважно CYP3A4. Після багаторазового перорального
прийому езомепразолу в дозі 40 мг один раз на добу середня загальна експозиція
була приблизно на 100 % вищою у повільних метаболізаторів, ніж у осіб із
функціональним ферментом CYP2C19 (швидких метаболізаторів). Сmax була
підвищена приблизно на 60 %. Подібні відмінності спостерігалися і при
внутрішньовенному введенні езомепразолу. Ці дані не вимагають змін у дозуванні
езомепразолу.

Метаболізм езомепразолу незначним чином змінюється у осіб літнього віку (71-80
років).

Після одноразового перорального прийому езомепразолу в дозі 40 мг AUC у
жінок приблизно на 30 % вища, ніж у чоловіків. Не зафіксовано залежної від
статі різниці при повторному застосуванні препарату 1 раз на добу. Подібні
відмінності спостерігалися при внутрішньовенному застосуванні езомепразолу. Ці
дані не впливають на дозування езомепразолу.

Метаболізм езомепразолу у пацієнтів із легкими або помірними порушеннями
функції печінки може бути порушеним. У пацієнтів із тяжкими порушеннями функції
печінки швидкість метаболізму знижується, внаслідок чого загальна експозиція
езомепразолу зростає вдвічі. Тому пацієнтам із ГЕРХ та тяжкими порушеннями
функції печінки не слід перевищувати максимальну дозу 20 мг. У разі виразки, що
кровоточить, та тяжких порушень функції печінки після введення початкової
болюсної дози 80 мг введення препарату у вигляді тривалої внутрішньовенної інфузії
зі швидкістю максимум 4 мг/годину протягом 71,5 години може бути достатнім.
Езомепразол або його основні метаболіти не виявляють тенденції до накопичення
при застосуванні 1 раз на добу.

Не проводилося досліджень за участю пацієнтів зі зниженою функцією нирок.
Оскільки нирки відповідають за виведення метаболітів езомепразолу, але не за
виведення основної сполуки, змін метаболізму не очікується у пацієнтів із
порушеннями функції нирок.

Клінічні характеристики.

Показання.

Дорослі

·
Антисекреторна терапія у разі, коли неможливо
використати пероральний шлях введення, наприклад:

-   гастроезофагеальна рефлюксна хвороба (ГЕРХ) у пацієнтів з езофагітом та/або тяжкими
симптомами рефлюксу;

-   лікування виразок шлунка, пов’язаних із терапією нестероїдними
протизапальними засобами (НПЗЗ);

-   попередження виразок шлунка та дванадцятипалої кишки, пов’язаних із
терапією НПЗЗ, у пацієнтів, які входять до групи ризику.

·
Профілактика повторної кровотечі у пацієнтів після
ендоскопічного лікування гострої кровотечі виразки шлунка або дванадцятипалої
кишки.

Діти віком від 1
до 18 років

·
Антисекреторна терапія у разі, коли неможливо використати пероральний шлях введення,
наприклад:

-   гастроезофагеальна рефлюксна хвороба
(ГЕРХ) у пацієнтів з
ерозивним рефлюксним езофагітом та/або тяжкими симптомами рефлюксу.

Протипоказання.

Підвищена чутливість до езомепразолу або до інших компонентів препарату, до
заміщених бензимідазолів.

Езомепразол не слід застосовувати одночасно з атазанавіром та нелфінавіром
(див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»).

Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види
взаємодій.

Вплив езомепразолу на фармакокінетику інших лікарських
засобів

Інгібітори
протеази

Відзначена взаємодія омепразолу з деякими інгібіторами протеази. Клінічна
значущість та механізми цих взаємодій не завжди відомі. Підвищення рівня рН
шлункового соку в період терапії омепразолом може змінювати всмоктування
інгібіторів протеази. Інші механізми взаємодії можливі через пригнічення
CYP2C19.

Повідомлялося, що при супутньому застосуванні з омепразолом рівень
атазанавіру та нелфінавіру в сироватці крові знижувався, тому одночасне застосування
не рекомендується. Супутнє застосування омепразолу (40 мг 1 раз на добу) з
атазанавіром 300 мг/ритонавіром           100 мг у здорових добровольців
спричиняло значне зниження експозиції атазанавіру (зниження AUC, Cmax
та мінімальної концентрації (Cmin) приблизно на 75 %). Підвищення
дози атазанавіру до 400 мг не компенсувало вплив омепразолу на експозицію
атазанавіру. Супутнє застосування омепразолу (20 мг на добу) з атазанавіром
400 мг/ритонавіром 100 мг у здорових добровольців знижувало експозицію
атазанавіру приблизно на 30 % порівняно з експозицією, відзначеною при
застосуванні атазанавіру 300 мг/ритонавіру 100 мг 1 раз на добу без застосування
омепразолу в дозі 20 мг на добу. Супутнє застосування омепразолу (40 мг на
добу) зменшувало середні значення AUC, Cmax та Cmin нелфінавіру
на 36-39 %, а середні значення AUC, Cmax та Cmin
фармакологічно активного метаболіту М8 – на 75-92 %. Через подібність
фармакодинамічних ефектів та фармакокінетичних властивостей омепразолу та
езомепразолу не рекомендується застосовувати одночасно з атазанавіром (див.
розділ «Особливості застосування»), а супутнє застосування езомепразолу та
нелфінавіру протипоказане (див. розділ «Протипоказання»).

Підвищення концентрації саквінавіру (що застосовувався одночасно з ритонавіром)
у сироватці крові (80-100 %) спостерігалося при супутньому застосуванні
омепразолу (в дозі 40 мг на добу). Омепразол у дозі 20 мг на добу не впливав на
експозицію дарунавіру (що застосовувався одночасно з ритонавіром) та
ампренавіру (у поєднанні з ритонавіром). Застосування езомепразолу в дозі 20 мг
на добу не впливало на експозицію ампренавіру (у поєднанні з ритонавіром чи
окремо). Застосування омепразолу в дозі 40 мг на добу не змінювало експозицію
лопінавіру (у поєднанні з ритонавіром).

Метотрексат

При застосуванні метотрексату разом із ІПП його рівень підвищувався у
деяких пацієнтів. При застосуванні метотрексату в високих дозах слід розглянути
можливість тимчасової відміни езомепразолу.

Такролімус

При одночасному застосуванні
езомепразолу зафіксовано підвищення рівня такролімусу в сироватці крові. Потрібно проводити посилений моніторинг
концентрації такролімусу, а також функції нирок (кліренс креатиніну), при
необхідності — відкоригувати дозування такролімусу.

Лікарські засоби, всмоктування яких залежить від рН

Зменшення кислотності шлункового соку під час лікування езомепразолом та
іншими ІПП може знижувати або підвищувати абсорбцію лікарських засобів, всмоктування
яких залежить від рівня рН шлункового соку. Як і при застосуванні інших
лікарських засобів, що зменшують кислотність шлункового соку, всмоктування
таких лікарських засобів як кетоконазол, ітраконазол та ерлотиніб може
послаблюватися, а всмоктування дигоксину – посилюватися в період застосування
езомепразолу. При супутньому застосуванні омепразолу (20 мг на добу) та дигоксину
у здорових добровольців біодоступність дигоксину зростала на 10 % (до 30 % у
двох із десяти учасників). Токсичні ефекти дигоксину відзначалися зрідка. Однак
слід дотримуватися обережності при застосуванні високих доз езомепразолу
пацієнтам літнього віку. Потрібно посилити моніторинг концентрації дигоксину у
крові пацієнта.

Лікарські засоби, що метаболізуються CYP2C19

Езомепразол пригнічує CYP2C19 – основний фермент, що метаболізує
езомепразол. Тому при поєднанні езомепразолу з лікарськими засобами, що
метаболізуються CYP2C19, такими як діазепам, циталопрам, іміпрамін,
кломіпрамін, фенітоїн, концентрація цих препаратів у плазмі крові може зростати
і може бути потрібним зменшення їх доз. Дослідження взаємодії in vivo із
застосуванням форми препарату для внутрішньовенного введення у великих дозах
(80 мг + 8 мг/годину)
не проводилися. Вплив езомепразолу на лікарські засоби, що метаболізуються CYP2C19,
на тлі такого режиму лікування може бути більш вираженим, і за пацієнтами
протягом 3-денного періоду внутрішньовенного введення препарату слід пильно
стежити щодо розвитку побічних реакцій.

Діазепам

Супутній пероральний прийом 30 мг езомепразолу призводив до зниження
кліренсу субстрату CYP2C19 діазепаму на 45 %.

Фенітоїн

При супутньому пероральному застосуванні 40 мг езомепразолу та фенітоїну
мінімальна концентрація фенітоїну у плазмі крові хворих на епілепсію зростала
на 13 %. Рекомендується контролювати концентрацію фенітоїну у плазмі крові на
початку терапії езомепразолом та при її припиненні.

Вориконазол

Застосування омепразолу (40 мг 1 раз на добу) спричиняло зростання Cmax
та AUCτ  вориконазолу (субстрату
CYP2C19) на 15 % та 41 % відповідно.

Цилостазол

Омепразол, як і езомепразол, є інгібітором CYP2C19. У здорових добровольців
у процесі перехресного дослідження застосування омепразолу в дозі 40 мг
призводило до зростання Cmax та AUC цилостазолу відповідно на 18 %
та 26 %, а одного з його активних метаболітів – на 29 % та 69 % відповідно.

Цизаприд

Супутній пероральний прийом 40 мг езомепразолу та цизаприду у здорових
добровольців призводив до збільшення AUC на 32 %, а t1/2 – на 31 %,
але значного підвищення Cmax та цизаприду у плазмі крові відзначено
не було. Незначного подовження інтервалу QTc, яке спостерігалося при
монотерапії цизапридом, при застосуванні цизаприду в комбінації з езомепразолом
не спостерігалося.

Варфарин

У клінічному дослідженні було показано, що при супутньому пероральному
застосуванні езомепразолу в дозі 40 мг у пацієнтів на тлі терапії варфарином
час коагуляції залишався у прийнятних межах. Однак у постмаркетинговий період
на тлі застосування перорального езомепразолу зафіксовано кілька окремих
випадків клінічно значущого підвищення міжнародного нормалізованого відношення
(МНВ) при супутньому застосуванні цих лікарських засобів. Рекомендується
проводити моніторинг на початку та наприкінці супутнього застосування
езомепразолу та варфарину або інших кумаринових похідних.

Клопідогрель

Результати оцінки фармакокінетичної
(ФК)/фармакодинамічної (ФД) взаємодії між клопідогрелем (навантажувальна доза
300 мг/підтримуюча доза 75 мг на добу) та езомепразолом (перорально 40 мг на
добу), отримані під час проведення досліджень за участю здорових добровольців,
показали зниження експозиції активного метаболіту клопідогрелю в середньому на
40 % і зниження максимального показника інгібування (індукованої АДФ) агрегації
тромбоцитів у середньому на 14 %.

Під час проведення дослідження за участю
здорових добровольців, коли клопідогрель застосовувався разом із езомепразолом
і ацетилсаліциловою кислотою (АСК) у фіксованій комбінації доз (20 мг +
81 мг відповідно) порівняно зі застосуванням клопідогрелю у вигляді
монотерапії, відзначалося зниження експозиції активного метаболіту клопідогрелю
майже на 40 %. Однак максимальний рівень інгібування (індукованої АДФ)
агрегації тромбоцитів у цих осіб був однаковий у групі застосування
клопідогрелю як монотерапії і в групі застосування клопідогрелю разом з
езомепразолом і АСК.

У спостережних і клінічних дослідженнях отримано
суперечливі дані щодо клінічних аспектів ФК/ФД взаємодії езомепразолу щодо
великих серцево-судинних подій. Як запобіжний захід одночасного застосування
езомепразолу та клопідогрелю необхідно уникати.

Лікарські
засоби, що не мають клінічно важливої взаємодії

Амоксицилін або хінідин

Було показано, що езомепразол клінічно значуще не впливав на
фармакокінетику амоксициліну або хінідину.

Напроксен або рофекоксиб

Дослідження, що проводилися при одночасному застосуванні езомепразолу і
напроксену або рофекоксибу, не виявили будь-яких клінічно значимих
фармакокінетичних взаємодій під час короткотермінових досліджень.

Вплив інших лікарських засобів на фармакокінетику
езомепразолу

Лікарські
засоби, що пригнічують CYP2C19 та/або CYP3А4

Езомепразол метаболізується CYP2C19 та CYP3А4. Супутнє пероральне
застосування езомепразолу та інгібітора CYP3А4 кларитроміцину (500 мг 2 рази на
добу) призводило до подвоєння AUC езомепразолу. Супутнє застосування
езомепразолу та комбінованого інгібітора CYP2C19 і CYP3А4 може призводити до
зростання експозиції езомепразолу більше ніж удвічі. Інгібітор CYP2C19 та
CYP3А4 вориконазол збільшував AUCτ омепразолу на 280 %. Корекція дози
езомепразолу не завжди потрібна в таких ситуаціях. Однак вона може бути
необхідною для пацієнтів із тяжкими порушеннями функції печінки та у випадках,
коли показане довготривале лікування.

Лікарські засоби, які індукують активність CYP2C19
та/або CYP3A4

Лікарські засоби (такі як рифампіцин та звіробій), здатні стимулювати
CYP2C19 чи CYP3А4 або обидва ці ферменти, можуть знижувати концентрацію
езомепразолу в сироватці крові шляхом посилення його метаболізму.

Діти

Дослідження лікарської взаємодії проводилися тільки за участю дорослих.

Особливості застосування.

У разі будь-яких тривожних симптомів (таких як, наприклад, значне
непередбачуване зниження маси тіла, періодичне блювання, дисфагія, гематемезис
або мелена) та при підозрі на виразку шлунка чи при її наявності слід виключити
злоякісне захворювання, оскільки езомепразол може приховувати симптоми та
затримувати встановлення діагнозу.

Шлунково-кишкові інфекції

Терапія ІПП може дещо збільшувати ризик шлунково-кишкових інфекцій, таких
як інфекції, зумовлені Salmonella та Cаmpylobacter (див. розділ
«Фармакодинаміка»).

Всмоктування вітаміну В12

Езомепразол, як і всі лікарські засоби, що блокують секрецію кислоти, може
пригнічувати всмоктування вітаміну В12 (ціанокобаламіну) внаслідок
гіпо- або ахлоргідрії. Це слід мати на увазі при застосуванні препарату
пацієнтам зі зниженим запасом вітаміну в організмі або факторами ризику
погіршеного всмоктування вітаміну В12 при довготривалій терапії.

Гіпомагніємія

Випадки тяжкої гіпомагніємії відзначалися у пацієнтів, які приймали ІПП,
такі як езомепразол, протягом щонайменше трьох місяців, а у більшості випадків
– протягом року. Гіпомагніємія може мати серйозні прояви, такі як втома,
тетанія, делірій, судоми, запаморочення та шлуночкова аритмія, але їх розвиток
може бути поступовим та лишатися непоміченим. У більшості пацієнтів із
гіпомагніємією стан покращувався після замісної терапії магнієм та припинення
застосування ІПП.

Пацієнтам, для яких передбачається тривалий курс лікування або які
приймають ІПП з дигоксином чи препаратами, здатними спричиняти гіпомагніємію
(наприклад, з діуретиками), доцільним може бути вимірювання рівня магнію перед
початком терапії ІПП та періодично протягом лікування.

Ризик
виникнення переломів

ІПП, особливо при застосуванні у високих дозах та протягом тривалого
періоду (> 1 року), можуть дещо підвищувати ризик перелому стегна,
зап’ястя та хребта, переважно у пацієнтів літнього віку чи з іншими факторами
ризику. Результати оглядових досліджень свідчать, що ІПП можуть підвищувати
загальний ризик переломів на 10-40 %. Деякою мірою це підвищення може
бути зумовлено іншими факторами ризику. Пацієнтів, яким загрожує ризик
остеопорозу, слід лікувати відповідно до діючих клінічних керівництв, також їм потрібно
отримувати необхідну кількість вітаміну D та кальцію.

Підгострий шкірний червоний вовчак

Застосування ІПП пов’язують із дуже рідкісними випадками розвитку
підгострого шкірного червоного вовчака. Якщо виникає ураження, особливо на
ділянках, що зазнають впливу сонячного світла, і це супроводжується артралгією,
пацієнту потрібно негайно звернутися до лікаря, який розгляне необхідність
припинення застосування езомепразолу. Виникнення підгострого шкірного червоного
вовчака у пацієнтів під час попередньої терапії ІПП може підвищити ризик його
розвитку при застосуванні інших ІПП.

Комбінація з іншими лікарськими засобами

Не рекомендується застосовувати езомепразол одночасно з атазанавіром (див.
розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»). Якщо
застосування комбінації атазанавіру з ІПП уникнути неможливо, рекомендується ретельно
контролювати клінічний стан пацієнтів та підвищити дозу атазанавіру до 400 мг у
поєднанні зі 100 мг ритонавіру; дозу езомепразолу 20 мг перевищувати не слід.

Езомепразол – інгібітор CYP2C19. На початку та наприкінці терапії езомепразолом
слід враховувати можливість взаємодії з препаратами, що метаболізуються
CYP2C19. Відзначено взаємодію між клопідогрелем та омепразолом (див. розділ
«Взаємодія з  іншими  лікарськими засобами та інші види
взаємодій»). Клінічна значущість цієї взаємодії точно не визначена. Як
запобіжний захід не рекомендується одночасно застосовувати езомепразол та
клопідогрель.

Тяжкі шкірні побічні реакції (SCARs)

У зв’язку з лікуванням езомепразолом повідомлялося про дуже рідкісні
випадки тяжких шкірних побічних реакцій (SCARs), включно з мультиформною
еритемою, синдромом Стівенса– Джонсона, токсичним епідермальним некролізом та
реакцією на лікарський засіб з еозинофілією та системними симптомами (DRESS),
які можуть нести загрозу життю.

Пацієнти з мультиформною еритемою/синдромом Стівенса–Джонсона/токсичним
епідермальним некролізом/DRESS мають бути поінформовані про можливі ознаки та
симптоми тяжких шкірних побічних реакцій та повинні негайно звернутися за
консультацією до свого лікаря у разі появи будь-яких характерних ознак або
симптомів.

У разі появи ознак та симптомів тяжких шкірних реакцій потрібно негайно
припинити прийом езомепразолу та надати додаткову медичну допомогу/забезпечити
ретельний контроль стану пацієнта.

Не потрібно повторно призначати лікарський засіб пацієнтам з мультиформною
еритемою/синдромом Стівенса–Джонсона/токсичним епідермальним некролізом/DRESS.

Вплив на результати лабораторних аналізів

Через підвищення рівня CgA можливий вплив на результати лабораторних
досліджень з виявлення нейроендокринних пухлин. Щоб цього уникнути, слід
тимчасово припинити застосування езомепразолу щонайменше за п’ять днів до
вимірювання рівня CgA.

Якщо рівень CgA та гастрину не
нормалізувався після початкового вимірювання, потрібно провести повторні
вимірювання через 14 днів після відміни лікування ІПП.

Один флакон містить менше 1 ммоль натрію (23 мг) на 40 мг, тобто практично
вільний від натрію.

Застосування у період
вагітності або годування груддю.

Вагітність

Дані щодо застосування езомепразолу в період вагітності обмежені. Дещо більша кількість даних епідеміологічних
досліджень застосування рацемічної суміші омепразолу в період вагітності
свідчить про відсутність ризику вроджених вад розвитку та токсичного впливу
лікарського засобу на плід. У дослідженнях езомепразолу на тваринах не
було виявлено прямого чи опосередкованого шкідливого впливу лікарського засобу
на розвиток ембріона/плода.

У дослідженнях на тваринах із застосуванням рацемічної суміші не було
виявлено прямого або опосередкованого шкідливого впливу на перебіг вагітності,
пологи або постнатальний розвиток. Слід дотримуватися обережності при
призначенні препарату Єсом вагітним жінкам.

Помірна кількість даних про застосування
лікарського засобу вагітним (від 300 до 1000 випадків вагітності) вказує на відсутність
ризику вроджених вад розвитку або токсичного впливу езомепразолу на стан
плода/здоров’я новонародженої дитини.

Результати досліджень на тваринах свідчать про
відсутність прямої чи опосередкованої шкідливої дії лікарського засобу на
репродуктивну функцію за рахунок його токсичного впливу.

Період годування груддю

Невідомо, чи проникає езомепразол у грудне молоко. Інформації про вплив
езомепразолу на новонароджених/немовлят недостатньо. Езомепразол не слід
застосовувати в період годування груддю.

Фертильність

Результати досліджень рацемічної суміші омепразолу на тваринах вказують на
відсутність впливу омепразолу на фертильність у разі перорального застосування
лікарського засобу.

Здатність впливати на швидкість реакції при керуванні автотранспортом або
іншими механізмами.

Езомепразол має незначний вплив на здатність керувати транспортними
засобами або працювати з іншими механізмами. Повідомляється про такі побічні
реакції як запаморочення (нечасто) і нечіткість зору (нечасто) (див. розділ
«Побічні реакції»). Якщо такі розлади спостерігаються, пацієнтам не слід
керувати транспортними засобами та працювати з іншими механізмами.

Спосіб застосування та дози.

Дозування

Дорослі

Антисекреторна терапія у разі неможливості
перорального застосування

Пацієнтам, які не можуть приймати лікарський засіб перорально, можна
вводити препарат парентерально у дозі 20-40 мг 1 раз на
добу. Доза для пацієнтів із рефлюксним езофагітом становить 40 мг 1 раз на
добу. Доза для пацієнтів, які одержують симптоматичне лікування при рефлюксній
хворобі, становить 20 мг 1 раз на добу.

При лікуванні виразок шлунка, зумовлених застосуванням НПЗЗ, звичайна доза
становить 20 мг 1 раз на добу. Для запобігання виразкам шлунка та
дванадцятипалої кишки, зумовленим терапією НПЗЗ, пацієнтам групи ризику призначають
лікарський засіб у дозі 20 мг 1 раз на добу.

Зазвичай застосування лікарського засобу внутрішньовенно – короткотривале,
пацієнтів слід переводити на пероральне застосування лікарського засобу якомога
швидше.

Профілактика повторної кровотечі у пацієнтів після
ендоскопічного лікування гострої кровотечі внаслідок виразки шлунка або
дванадцятипалої кишки

Після терапевтичної ендоскопії гострої кровотечі виразок шлунка або
дванадцятипалої кишки вводять 80 мг лікарського засобу у вигляді болюсної
інфузії тривалістю 30 хвилин, після чого продовжують введення препарату у
вигляді тривалої внутрішньовенної інфузії зі швидкістю           8 мг/годину впродовж 3 днів (72
годин).

Після парентерального лікування терапію слід продовжити за допомогою пероральних
засобів, що пригнічують кислотну секрецію.

Спосіб застосування

Інструкції із приготування відновленого розчину наведені у даному розділі
нижче («Інструкції із застосування, використання та утилізації (у відповідних
випадках)»).

Ін’єкції

Доза 40 мг

5 мл відновленого розчину (8 мг/мл) вводять у вигляді внутрішньовенної
ін’єкції тривалістю щонайменше 3 хвилини.

Доза 20 мг

2,5 мл або половину відновленого розчину (8 мг/мл) вводять у вигляді
внутрішньовенної ін’єкції тривалістю щонайменше 3 хвилини. Невикористаний
розчин утилізують.

Інфузії

Доза 40 мг

Відновлений розчин вводять у вигляді внутрішньовенної інфузії тривалістю
10-30 хвилин.

Доза 20 мг

Половину відновленого розчину вводять у вигляді внутрішньовенної інфузії
тривалістю 10-30 хвилин. Невикористаний розчин утилізують.

Болюсна доза 80 мг

Відновлений розчин вводять у вигляді безперервної внутрішньовенної інфузії
протягом 30 хвилин.

Доза 8 мг/годину

Відновлений розчин вводять у вигляді тривалої внутрішньовенної інфузії
протягом  71,5 години (розрахована швидкість
інфузії – 8 мг/годину, термін придатності відновленого розчину вказаний у підрозділі
«Спосіб застосування»).

Пацієнти особливих груп

Порушення функції нирок

Для пацієнтів із порушеннями функції нирок корекція дози не потрібна.
Оскільки досвід застосування препарату пацієнтам із тяжкою нирковою
недостатністю обмежений, таких пацієнтів слід лікувати з обережністю (див.
розділ «Фармакокінетика»).

Порушення функції печінки

ГЕРХ: пацієнтам із легкими або помірними порушеннями функції печінки корекція
дози не потрібна. Пацієнтам із тяжкими порушеннями функції печінки не
слід перевищувати максимальну дозу препарату Єсом – 20 мг (див. розділ
«Фармакокінетика»).

Виразки, що кровоточать: пацієнтам із легкими або помірними порушеннями
функції печінки корекція дози не потрібна; пацієнтам із тяжкими порушеннями
функції печінки після введення початкової болюсної дози препарату Єсом для
інфузій 80 мг подальше введення препарату у вигляді тривалої внутрішньовенної
інфузії зі швидкістю 4 мг/годину протягом 71,5 години може бути достатнім (див.
розділ «Фармакокінетика»).

Пацієнти літнього віку

Корекція дози не потрібна.

Діти

Дозування

Діти віком 1-18 років

Антисекреторна терапія у разі, коли пероральний прийом
препарату неможливий

Пацієнтам, які не можуть приймати препарат перорально, у рамках періоду
повного лікування ГЕРХ можна вводити препарат парентерально 1 раз на добу (дози
вказані у таблиці нижче).

Зазвичай лікування за допомогою препарату для внутрішньовенного введення
триває недовго, пацієнтів слід переводити на пероральний прийом лікарського
засобу якомога швидше.

Рекомендовані дози езомепразолу для внутрішньовенного введення

Вікова група

Лікування ерозивного рефлюксного езофагіту

Симптоматичне лікування ГЕРХ

1-11 років

Маса тіла < 20 кг: 10 мг 1 раз на добу

Маса тіла ≥ 20 кг: 10 мг або 20 мг 1 раз на добу

10 мг 1 раз на добу

12-18 років

40 мг 1 раз на добу

20 мг 1 раз на добу

Спосіб застосування

Інструкції із приготування відновленого розчину наведені у даному розділі
нижче («Інструкції із застосування, використання та утилізації (у відповідних
випадках)»).

Ін’єкції

Доза 40 мг

5 мл відновленого розчину (8 мг/мл) вводять у вигляді внутрішньовенної
ін’єкції тривалістю щонайменше 3 хвилини.

Доза 20 мг

2,5 мл або половину відновленого розчину (8 мг/мл) вводять у вигляді
внутрішньовенної ін’єкції тривалістю щонайменше 3 хвилини. Невикористаний
розчин утилізують.

Доза 10 мг

1,25 мл відновленого розчину (8 мг/мл) вводять у вигляді внутрішньовенної
ін’єкції тривалістю щонайменше 3 хвилини. Невикористаний розчин утилізують.

Інфузії

Доза 40 мг

Відновлений розчин вводять у вигляді внутрішньовенної інфузії тривалістю
10-30 хвилин.

Доза 20 мг

Половину відновленого розчину вводять у вигляді внутрішньовенної інфузії
тривалістю 10-30 хвилин. Невикористаний розчин утилізують.

Доза 10 мг

Чверть відновленого  розчину  вводять
у  вигляді  внутрішньовенної  інфузії
тривалістю 10-30 хвилин. Невикористаний розчин утилізують.

Інструкції зі застосування, використання та утилізації
(у відповідних випадках)

Перед застосуванням відновлений розчин слід візуально перевірити на
наявність механічних часток та зміну кольору. Слід використовувати лише
прозорий розчин. Розчин призначений лише для одноразового застосування.

Якщо весь відновлений вміст флакона не потрібен, невикористаний розчин слід
утилізувати відповідно до місцевих вимог.

Розчин для ін’єкцій по 40 мг

Готують розчин для ін’єкції (8 мг/мл), додаючи 5 мл 0,9 % натрію
хлориду для внутрішньовенного застосування до флакона езомепразолу 40 мг.

Відновлений розчин для ін’єкцій прозорий та безбарвний або трохи
жовтуватого кольору.

Розчин для інфузій по 40 мг

Готують розчин для інфузій, розчиняючи вміст одного флакона езомепразолу
40 мг у 100 мл 0,9 %
хлориду натрію для внутрішньовенного застосування.

Розчин для інфузій по 80 мг

Готують розчин для інфузій, розчиняючи вміст двох флаконів езомепразолу по
40 мг до 100 мл 0,9 % хлориду натрію для внутрішньовенного застосування.

Відновлений розчин для інфузій прозорий та безбарвний або трохи жовтуватого
кольору.

Термін зберігання після приготування розчину. Була
продемонстрована хімічна та фізична стабільність в умовах застосування впродовж
12 годин при кімнатній температурі не вище 30 °С. З точки зору
мікробіології препарат слід застосувати негайно.

Діти.

Застосовують
дітям віком від 1 року як засіб для антисекреторної терапії у разі, коли пероральний прийом
препарату неможливий.

Передозування.

Досвід навмисного передозування дотепер дуже обмежений. Симптомами, що
виникали внаслідок пероральному прийому дози 280 мг, були прояви з боку
шлунково-кишкового тракту та слабкість. Разовий пероральний прийом 80 мг
езомепразолу та внутрішньовенне введення 308 мг езомепразолу протягом 24 годин
наслідків не спричиняли. Специфічний антидот невідомий. Езомепразол значним
чином зв’язується з білками плазми крові, тому погано виводиться за допомогою
діалізу. Як і у випадку будь-якого передозування, слід надати симптоматичне
лікування та вжити загальних підтримуючих заходів.

Побічні реакції.

Резюме профілю безпеки

Побічні реакції, які найчастіше зустрічаються
під час проведення клінічних досліджень (а також у період післяреєстраційного застосування
лікарського засобу): головний біль, біль у животі, діарея та нудота. Окрім
того, профіль безпеки застосування лікарського засобу є однаковим для різних
лікарських форм лікарського засобу, показань для призначення лікування, вікових
груп та популяцій пацієнтів. Дозозалежних побічних реакцій виявлено не було.

Перелік побічних реакцій (див. таблицю нижче)

Нижченаведені побічні реакції на препарат були виявлені або підозрювалися у
програмі клінічних досліджень езомепразолу при його пероральному чи
внутрішньовенному застосуванні, а також під час постмаркетингового
спостереження за пероральним застосуванням лікарського засобу. Реакції
класифіковані відповідно до частоти їх виникнення: дуже часто (≥ 1/10);
часто (≥ 1/100 - < 1/10); нечасто (≥ 1/1000 -
< 1/100); рідко (≥ 1/10000 - < 1/1000); дуже рідко
(< 1/10000); частота невідома (неможливо визначити за наявними даними).

Клас систем органів

Частота

Побічні реакції

З боку крові та лімфатичної
системи

рідко

лейкопенія,
тромбоцитопенія

дуже рідко

агранулоцитоз,
панцитопенія

З боку імунної системи

рідко

реакції
гіперчутливості, наприклад гарячка, ангіоневротичний набряк та анафілактичні
реакції/шок

З боку метаболізму та харчування

нечасто

периферичний
набряк

рідко

гіпонатріємія

частота невідома

гіпомагніємія
(див. розділ «Особливості застосування»); тяжка форма гіпомагніємії може
корелювати з гіпокальціємією; гіпомагніємія також може бути пов’язана з
гіпокаліємією

Психічні розлади

нечасто

безсоння

рідко

збудження, сплутаність свідомості, депресія

дуже рідко

агресія, галюцинації

З боку
нервової системи

часто

головний біль

нечасто

запаморочення, парестезія, сонливість

рідко

порушення смаку

З боку органів
зору

нечасто

нечіткість зору

З боку
органів слуху та рівноваги

нечасто

вертиго

З боку
дихальної системи, органів грудної клітки та середостіння

рідко

бронхоспазм

З боку
травної системи

часто

біль у животі, запор, діарея,
метеоризм, нудота/блювання, залозисті поліпи дна шлунка (доброякісні)

нечасто

сухість у роті

рідко

стоматит, шлунково-кишковий кандидоз

частота
невідома

мікроскопічний коліт

З боку печінки та
жовчовивідних шляхів

нечасто

підвищення рівня печінкових ферментів

рідко

гепатит із жовтяницею або без неї

дуже рідко

печінкова недостатність, енцефалопатія у пацієнтів з
попередньо наявною хворобою печінки

З боку шкіри та підшкірної клітковини

часто

реакції у
місці введення*

нечасто

дерматит,
свербіж, висипання, кропив’янка

рідко

алопеція,
фоточутливість

дуже рідко

мультиформна
еритема, синдром Стівенса-Джонсона, токсичний епідермальний некроліз, реакція на
лікарський засіб з еозинофілією та системними симптомами (DRESS)

частота невідома

підгострий шкірний
червоний вовчак (див. розділ «Особливості застосування»)

З боку
опорно-рухової системи та сполучної тканини

нечасто

перелом стегна, зап’ястя або хребта (див. розділ
«Особливості застосування»).

рідко

артралгія, міалгія

дуже рідко

м’язова слабкість

З боку
нирок та сечовидільної системи

дуже рідко

інтерстиціальний нефрит (у деяких пацієнтів
одночасно повідомлялося про ниркову недостатність)

З боку
репродуктивної системи та молочних залоз

дуже рідко

гінекомастія

Загальні
розлади та реакції у місці введення

рідко

нездужання, посилене потовиділення

*Реакції у
місці введення спостерігалися переважно у дослідженні із застосуванням високих
доз протягом 3 діб (72 годин).

Незворотні порушення зору відзначалися у поодиноких випадках у критично
хворих пацієнтів, які отримували омепразол (рацемат) у вигляді внутрішньовенної
ін’єкції, особливо у високих дозах, однак причинно-наслідковий зв’язок не
встановлений.

Педіатрична популяція

Існують дані про дослідження з метою оцінки фармакокінетики багаторазового
внутрішньовенного застосування езомепразолу протягом 4 днів при введенні 1 раз
на добу дітям віком від 0 до 18 років (див. розділ «Фармакокінетика»). Всього
до оцінки безпеки лікарського засобу було залучено 57 пацієнтів (8 дітей у віці
1-5 років). Дані з безпеки препарату узгоджуються із відомим профілем безпеки
езомепразолу, і нових загроз безпеці пацієнтів виявлено не було.

Повідомлення про побічні реакції

Повідомлення про побічні реакції після реєстрації лікарського засобу має
важливе значення. Це дає змогу проводити моніторинг співвідношення
користь/ризик при застосуванні цього лікарського засобу. Медичним та
фармацевтичним працівникам, а також пацієнтам або їх законним представникам
слід повідомляти про усі випадки підозрюваних побічних реакцій та відсутності
ефективності лікарського засобу через Автоматизовану інформаційну систему з
фармаконагляду за посиланням: https://aisf.dec.gov.ua.

Термін придатності. 2 роки.

Умови зберігання.

Зберігати в оригінальній упаковці для захисту від світла при температурі не
вище 30 ºС. Зберігати у недоступному для дітей місці.

Несумісність.

Даний лікарський засіб не слід застосовувати з іншими лікарськими засобами,
окрім зазначених у розділі «Спосіб застосування та дози».

Упаковка.

1 флакон з
ліофілізатом у коробці.

Категорія відпуску. За рецептом.

Виробник.

Аспіро Фарма Лімітед/Aspiro
Pharma Limited.

Місцезнаходження
виробника та адреса місця провадження його діяльності.

Сі.№321, Біотех парк, Фейз-ІІІ, Каркапатла Віледж, Маркук Мандал, Сиддіпет
Дист-502281, Телангана Стейт, Індія /
Sy.No.321, Biotech park, Phase-III, Karkapatla Village, Markook Mandal,
Siddipet Dist-502281, Telangana State, India.