ІНСТРУКЦІЯ

для медичного застосування
лікарського засобу

ЕЗОмепразол-МБ

(ESomeprazole-MB)

Склад:

діюча речовина: esomeprazole; езомепразол;

1 флакон
містить езомепразол натрію еквівалентно езомепразолу 40 мг;

допоміжні речовини: динатрію
едетат, натрію гідроксид.

Лікарська форма. Ліофілізат для розчину для ін’єкцій.

Основні фізико-хімічні властивості: пориста маса
або порошок від білого до майже білого кольору.

Фармакотерапевтична
група.

Засоби для лікування пептичної виразки та
гастроезофагеальної рефлюксної хвороби. Інгібітори
протонної помпи. Код АТХ А02В С05.

Фармакологічні властивості.

Фармакодинаміка.

Езомепразол є S-ізомером омепразолу, що пригнічує
секрецію кислоти шлункового соку завдяки специфічному спрямованому механізму
дії. Він є специфічним інгібітором кислотної помпи парієтальних клітин. І R-, і
S-ізомери омепразолу мають подібну фармакологічну активність.

Механізм дії

Езомепразол являє собою слабку основу, що
концентрується та перетворюється на активну форму у сильно кислому середовищі
секреторних канальців парієтальних клітин, де інгібує фермент Н+К+-АТФ-азу
– кислотну помпу – та пригнічує як базальну, так і стимульовану секрецію
кислоти.

Вплив на секрецію шлункового соку

Через 5 днів перорального прийому по 20 мг та 40 мг
езомепразолу рівень рН шлунка вище 4 зберігався відповідно в середньому
протягом 13 годин та 17 годин  протягом
24-годинного інтервалу у пацієнтів із симптоматичною ГЕРХ (гастроезофагеальною
рефлюксною хворобою). Ефект подібний незалежно від того, застосовується
езомепразол перорально чи внутрішньовенно.

За допомогою AUC як опосередкованого параметра
концентрації препарату у плазмі крові було продемонстровано залежність між
пригніченням секреції кислоти та експозицією після перорального застосування
езомепразолу.

При внутрішньовенному введенні езомепразолу
здоровим добровольцям у дозі 80 мг у вигляді болюсної інфузії тривалістю 30
хвилин із подальшим застосуванням препарату у вигляді тривалої внутрішньовенної
інфузії зі швидкістю 8 мг/годину тривалістю 23,5 години рівень рН шлунка вище 4
та вище 6 зберігався відповідно в середньому протягом 21 години та 11-13 годин
протягом 24-годинного інтервалу.

Терапевтичний ефект пригнічення
секреції кислоти

При пероральному застосуванні езомепразолу в дозі
40 мг приблизно 78 % пацієнтів із рефлюксним езофагітом одужують через 4 тижні,
93 % – через 8 тижнів лікування.

У рандомізованому подвійному сліпому плацебо-контрольованому
клінічному дослідженні пацієнтів з ендоскопічно доведеною пептичною виразкою
класу Іа, Іб, ІІа або ІІб (9 %, 43 %,

38 % та 10 % відповідно) за Форрестом рандомізували
до груп застосування препарату езомепразол (n=375), або плацебо (n=389). Після
ендоскопічного гемостазу пацієнтам вводили або езомепразол у дозі 80 мг у
вигляді внутрішньовенної інфузії тривалістю 30 хвилин із подальшою тривалою
інфузією зі швидкістю 8 мг/годину або плацебо протягом 72 годин. Після
початкового 72-годинного періоду всіх пацієнтів переводили на відкритий
пероральний прийом препарату Езомепразол-МБ у дозі 40 мг протягом 27 днів для
пригнічення кислотної секреції. Частота повторної кровотечі протягом 3 діб
становила 5,9 % у групі прийому езомепразолу та 10,3 % у групі плацебо. Через
30 днів після терапії частота повторних кровотеч у групі прийому езомепразолу
та плацебо становила відповідно 7,7 % та 13,6 %.

Інші ефекти, пов’язані з
пригніченням секреції кислоти

У період лікування антисекреторними препаратами рівні
гастрину у сироватці крові зростають у відповідь на зниження секреції кислоти.
Рівень хромограніну А (CgA) також зростає внаслідок зменшення кислотності
шлункового соку. Підвищення рівня CgA
може перешкоджати дослідженням на нейроендокринні пухлини. Наявні опубліковані дані свідчать про те, що прийом інгібіторів протонної
помпи слід припинити між 5 днями і 2 тижнями до вимірювання CgA. Це робиться для того, щоб дозволити рівням CgA, які можуть бути хибно
підвищені після лікування інгібіторами протонної помпи, повернутися до
контрольного діапазону.

Підвищення кількості ентерохромафіноподібних
клітин, можливо, пов’язане зі збільшенням рівня гастрину, спостерігалося у
деяких пацієнтів у період довготривалого лікування пероральним езомепразолом. Результати вважаються такими, що не мають клінічного значення.

На тлі довготривалого лікування пероральними
антисекреторними препаратами відзначалося деяке зростання частоти утворення
шлункових гландулярних кіст. Ці зміни є фізіологічним наслідком вираженого
пригнічення секреції шлункового соку, мають доброякісну та оборотну природу.

Зменшення кислотності шлункового соку з будь-яких
причин, у тому числі внаслідок застосування інгібіторів протонної помпи,
призводить до збільшення у шлунку кількості бактерій, що зазвичай присутні у
шлунково-кишковому тракті. Лікування інгібіторами протонної помпи може дещо
збільшувати ризик шлунково-кишкових інфекцій, зумовлених, наприклад, Salmonella
та Campylobacter, і у госпіталізованих пацієнтів, можливо, також Clostridium
difficile.

Діти

У плацебо-контрольованому дослідженні (98 пацієнтів
віком від 1 до 11 місяців) оцінювали ефективність і безпеку у пацієнтів з
ознаками та симптомами ГЕРХ. Езомепразол у дозі 1 мг/кг один раз на добу
застосовували перорально протягом 2 тижнів (відкрита фаза), а 80 пацієнтів були
включені протягом додаткових 4 тижнів (подвійне сліпе, фаза відміни лікування).
Не було суттєвої різниці між езомепразолом і плацебо щодо часу первинної
кінцевої точки до припинення через погіршення симптомів.

У плацебо-контрольованому дослідженні (52 пацієнти
віком < 1 місяця) оцінювали ефективність і безпеку у пацієнтів із симптомами
ГЕРХ. Езомепразол 0,5 мг/кг один раз на добу застосовували перорально протягом
мінімум 10 днів. Не було суттєвої різниці між езомепразолом і плацебо в
первинній кінцевій точці, зміні кількості випадків появи симптомів ГЕРХ від початкового рівня.

Результати, отримані у ході досліджень з участю
пацієнтів дитячого віку, показують, що дози езомепразолу 0,5 мг/кг і 1,0 мг/кг
у немовлят віком < 1 місяця і 1-11 місяців відповідно знижують середній
відсоток часу з внутрішньостравохідним рН <4.

Профіль безпеки застосування препарату виявився
подібним до того, що спостерігався у дорослих.

У дослідженні з участю педіатричних пацієнтів з
ГЕРХ (віком від 1 до 17 років), які отримували тривале лікування ІПП, у 61 %
дітей розвинувся незначний ступінь гіперплазії клітин ECL без відомого
клінічного значення та без розвитку атрофічного гастриту або карциноїдних
пухлин.

Фармакокінетика.

Розподіл

Уявний об’єм розподілу у стаціонарному стані у
здорових добровольців становить приблизно 0,22 л/кг маси тіла. Езомепразол на
97 % зв’язується з білками плазми крові.

Метаболізм та виведення

Езомепразол повністю метаболізується системою
цитохрому Р450 (CYP). Основна частина метаболізму езомепразолу залежить від
поліморфного CYP2C19, що відповідає за утворення гідрокси- та
десметилметаболітів езомепразолу. Решта метаболізму забезпечується іншою
специфічною ізоформою, CYP3A4, що відповідає за утворення езомепразолу
сульфону, основного метаболіту у плазмі крові.

Нижченаведені параметри відображають переважно
фармакокінетику в осіб із функціональним CYP2C19 ферментом, тобто швидких
метаболізаторів.

Загальний плазмовий кліренс становить приблизно 17
л/годину після разової дози та приблизно 9 л/годину після повторного
застосування. Період напіввиведення препарату з плазми крові становить
приблизно 1,3 години при повторному застосуванні 1 раз на добу.

Езомепразол повністю виводиться з плазми крові між
прийомами, і тенденції до його накопичення в організмі при застосуванні 1 раз
на добу не спостерігається.

Основні метаболіти езомепразолу не впливають на
секрецію шлункового соку. Майже 80 % пероральної дози езомепразолу виводиться у
вигляді метаболітів із сечею, решта – з калом. Менше 1 % початкової сполуки
виводиться із сечею.

Лінійність/нелінійність

Загальна експозиція (AUC) зростає при повторному
застосуванні езомепразолу. Це зростання залежить від дози та призводить до
утворення нелінійної залежності між дозою та AUC після повторного застосування.
Така залежність від часу та дози зумовлена зниженням пресистемного метаболізму
та системного кліренсу, спричиненого, очевидно, пригніченням ферменту CYP2C19
езомепразолом та/або його сульфоновим метаболітом.

При повторному застосуванні препарату в дозах 40 мг
у вигляді внутрішньовенних ін’єкцій середня максимальна концентрація його у
плазмі крові становить приблизно 13,6 мкмоль/л. Середня максимальна плазмова
концентрація після відповідних пероральних доз становить приблизно 4,6
мкмоль/л. Менше зростання (приблизно на 30 %) загальної експозиції
відзначається при внутрішньовенному застосуванні порівняно з пероральним
прийомом. Відзначено лінійне дозозалежне зростання експозиції при введенні
езомепразолу у вигляді  внутрішньовенної
інфузії тривалістю 30 хвилин (у дозі 40 мг, 80 мг або 120 мг) із подальшим його
введенням у вигляді тривалої інфузії (зі швидкістю 4 мг/год або 8 мг/год)
протягом

23,5 години.

Пацієнти особливих груп

Повільні метаболізатори

Приблизно 2,9 ± 1,5 % населення не має функціонального
ферменту CYP2C19 і називається повільними метаболізаторами. У цих осіб
метаболізм езомепразолу, імовірно, каталізується переважним чином CYP3A4. Після
багаторазового перорального прийому езомепразолу у дозі

40 мг 1 раз на добу середня загальна експозиція
була приблизно на 100 % вищою у повільних метаболізаторів, ніж в осіб із
функціональним ферментом CYP2C19 (швидких метаболізаторів). Середня максимальна
концентрація у плазмі крові була підвищена приблизно на 60 %. Подібні
відмінності спостерігалися і при внутрішньовенному введенні езомепразолу. Ці
дані не вимагають змін у дозуванні езомепразолу.

Стать

Після одноразового перорального прийому
езомепразолу у дозі 40 мг середня загальна експозиція у жінок приблизно на 30 %
вища, ніж у чоловіків. Залежної від статі різниці не відзначається при
повторному застосуванні препарату 1 раз на добу. Подібні відмінності
спостерігалися при внутрішньовенному застосуванні езомепразолу. Ці дані не
впливають на дозування езомепразолу.

Порушення функції печінки

Метаболізм езомепразолу у пацієнтів із легкими або
помірними порушеннями функції печінки може бути порушеним. У пацієнтів із
тяжкими порушеннями функції печінки швидкість метаболізму знижується, внаслідок
чого загальна експозиція езомепразолу зростає вдвічі. Тому пацієнтам із ГЕРХ та
тяжкими порушеннями функції печінки не слід перевищувати максимальну дозу 20
мг. У разі виразки, що кровоточить, та тяжких порушень функції печінки після
введення початкової болюсної дози 80 мг введення препарату у вигляді тривалої
внутрішньовенної інфузії зі швидкістю максимум 4 мг/годину протягом 71,5 години
може бути достатнім. Езомепразол або його основні метаболіти не виявляють тенденції
до накопичення при застосуванні 1 раз на добу.

Порушення функції нирок

Не проводили досліджень з участю пацієнтів зі
зниженою функцією нирок. Оскільки нирки відповідають за виведення метаболітів
езомепразолу, але не за виведення основної сполуки, змін метаболізму не
очікується у пацієнтів із порушенням функції нирок.

Пацієнти літнього віку

Метаболізм езомепразолу незначним чином змінюється
в осіб літнього віку (71-80 років).

Клінічні характеристики.

Показання.

Дорослі

·  Антисекреторна терапія у разі, коли неможливо
застосовувати пероральний шлях введення, наприклад:

-  гастроезофагеальна
рефлюксна хвороба (ГЕРХ) у пацієнтів з езофагітом та/або тяжкими симптомами
рефлюксу;

-  лікування
виразок шлунка, пов’язаних з терапією нестероїдними протизапальними засобами
(НПЗЗ);

-  попередження виразок
шлунка та дванадцятипалої кишки, пов’язаних з терапією НПЗЗ, у пацієнтів, які
входять до групи ризику.

·  Профілактика повторної кровотечі у пацієнтів
після ендоскопічного лікування гострої кровотечі внаслідок виразки шлунка або
дванадцятипалої кишки.

Діти віком від 1 до 18 років

· Антисекреторна
терапія у разі, коли неможливо застосовувати пероральний шлях введення,
наприклад:

-  гастроезофагеальна
рефлюксна хвороба (ГЕРХ) у пацієнтів з ерозивним рефлюксним езофагітом та/або
тяжкими симптомами рефлюксу.

Протипоказання.

Підвищена чутливість до діючої речовини
езомепразолу, інших заміщених бензимідазолів
або до будь-якої з допоміжних речовин цього лікарського засобу.

Езомепразол не слід застосовувати одночасно з
атазанавіром, нелфінавіром (див. розділ «Взаємодія з  іншими
лікарськими засобами та інші види взаємодій»).

Взаємодія з іншими лікарськими
засобами та інші види взаємодій.

Вплив езомепразолу на
фармакокінетику інших лікарських засобів

Інгібітори протеази

Відзначена взаємодія омепразолу із деякими
інгібіторами протеази. Клінічна значущість та механізми цих взаємодій не завжди
відомі. Підвищення рівня рН шлункового соку у період терапії омепразолом може
змінювати всмоктування інгібіторів протеази. Інші механізми взаємодії можливі
через пригнічення CYP2C19.

Зниження сироваткових рівнів атазанавіру та
нелфінавіру відзначалося при одночасному застосуванні омепразолу, тому супутньо
застосовувати ці препарати не рекомендується. Супутнє застосування омепразолу
(40 мг 1 раз на добу) з атазанавіром 300 мг/ритонавіром 100 мг у здорових
добровольців спричиняло значне зниження експозиції атазанавіру (зниження AUC, Cmax
та Cmin приблизно на 75 %). Підвищення дози атазанавіру до 400 мг не
компенсувало вплив омепразолу на експозицію атазанавіру. Супутнє застосування
омепразолу (20 мг на добу) з атазановіром 400 мг/ритонавіром 100 мг у здорових
добровольців знижувало експозицію атазанавіру приблизно на 30 % порівняно з
експозицією, відзначеною при застосуванні атазанавіру 300 мг/ритонавіру 100 мг
1 раз на добу без застосування омепразолу в дозі 20 мг на добу. Супутнє
застосування омепразолу (40 мг на добу) зменшувало середні значення AUC, Cmax
та Cmin нелфінавіру на 36-39 %, а середні значення AUC, Cmax
та Cmin фармакологічно активного метаболіту М8 – на 75-92 %.

Через подібність фармакодинамічних ефектів та
фармакокінетичних властивостей омепразолу та езомепразолу супутньо
застосовувати езомепразол та атазанавір не рекомендується, а супутнє
застосування езомепразолу та нелфінавіру протипоказане.

Підвищення концентрації саквінавіру (що
застосовували одночасно з ритонавіром) у сироватці крові (80-100 %) спостерігалося
при супутньому застосуванні омепразолу (в дозі 40 мг на добу). Омепразол у дозі
20 мг на добу не впливав на експозицію дарунавіру (що застосовували одночасно з
ритонавіром) та ампренавіру (у поєднанні з ритонавіром). Езомепразол у дозі 20
мг на добу не впливав на експозицію ампренавіру (у поєднанні з ритонавіром або
окремо). Застосування омепразолу в дозі 40 мг/добу не змінювало експозицію
лопінавіру (у поєднанні з ритонавіром).

Метотрексат

При застосуванні метотрексату разом із ІПП його
рівні підвищувалися у деяких пацієнтів. Може бути потрібне тимчасове припинення
прийому езомепразолу при застосуванні метотрексату у великих дозах.

Такролімус

Повідомлялося про підвищення рівня такролімусу в
сироватці крові при одночасному застосуванні з езомепразолом. Необхідно
проводити посилений моніторинг концентрації такролімусу, а також функції нирок
(кліренс креатиніну) і, за необхідності, коригувати дозу такролімусу.

Лікарські засоби, всмоктування
яких залежить від рН

Пригнічення шлункової секреції на тлі терапії
езомепразолом та іншими ІПП (інгібітор протонної помпи) може призводити до
послаблення або посилення всмоктування лікарських засобів, абсорбція яких
залежить від рівня рН шлункового соку. Як і при застосуванні інших лікарських
засобів, що зменшують кислотність шлункового соку, всмоктування таких
препаратів як кетоконазол, ітраконазол та ерлотиніб може послаблюватися, а
всмоктування дигоксину – посилюватися у період застосування езомепразолу. При
супутньому застосуванні омепразолу

(20 мг на добу) та дигоксину у здорових
добровольців біодоступність дигоксину зростала на

10 % (до 30 % у двох із десяти учасників). Токсичні
ефекти дигоксину відзначалися зрідка. Однак, слід дотримуватися обережності при
застосуванні високих доз езомепразолу
пацієнтам літнього віку. Слід посилити моніторинг концентрації дигоксину
у крові пацієнта.

Лікарські засоби, що
метаболізуються CYP2C19

Езомепразол пригнічує CYP2C19 – основний фермент,
що метаболізує езомепразол. Тому при поєднанні езомепразолу з лікарськими
засобами, що метаболізуються CYP2C19, такими як діазепам, циталопрам,
іміпрамін, кломіпрамін, фенітоїн тощо концентрації цих препаратів у плазмі крові
можуть зростати і може бути потрібним зменшення їх доз. Дослідження взаємодії in
vivo із застосуванням форми препарату для внутрішньовенного введення у
великих дозах (80 мг + 8 мг/годину) не проводили. Вплив езомепразолу на
лікарські засоби, що метаболізуються CYP2C19, на тлі такого режиму лікування
може бути більш вираженим, і за пацієнтами протягом триденного періоду
внутрішньовенного введення препарату слід пильно стежити щодо розвитку
небажаних явищ.

Діазепам

Супутній пероральний прийом 30 мг езомепразолу
призводив до зниження кліренсу субстрату CYP2C19 діазепаму на 45 %.

Фенітоїн

При супутньому пероральному застосуванні 40 мг
езомепразолу та фенітоїну мінімальні концентрації фенітоїну у плазмі крові
хворих на епілепсію зростали на 13 %. Рекомендується контролювати концентрації
фенітоїну у плазмі крові  на початку
терапії езомепразолом та при її припиненні.

Вориконазол

Застосування омепразолу (40 мг 1 раз на добу)
спричиняло зростання Cmax та AUCτ  вориконазолу (субстрату CYP2C19) відповідно
на 15 % та 41 %.

Цилостазол

Омепразол, як і езомепразол, є інгібітором CYP2C19.
У здорових добровольців у ході перехресного дослідження застосування омепразолу
в дозі 40 мг призводило до зростання  Cmax
та AUC цилостазолу відповідно на 18 % та 26 %, а одного з його активних
метаболітів – на 29 % та 69 %.

Цизаприд

Супутній пероральний прийом 40 мг езомепразолу та
цизаприду у здорових добровольців призводив до збільшення площі під кривою
залежності концентрації від часу (AUC) на 32 %, а періоду напіввиведення (t1/2)
– на 31 %, але значного підвищення максимальної концентрації цизаприду у плазмі
крові відзначено не було. Невелике подовження інтервалу QТc, що відзначалося
при застосуванні цизаприду окремо, не збільшувалося при застосуванні цизаприду у
комбінації з езомепразолом.

Варфарин

При супутньому пероральному застосуванні 40 мг
езомепразолу пацієнтам, які приймали варфарин у рамках клінічного дослідження,
час зсідання крові залишався у межах інтервалу припустимих значень. Однак, у
постмаркетинговий період на тлі застосування перорального езомепразолу були
відзначені кілька окремих випадків клінічно значущого підвищення МНС при
супутньому застосуванні цих препаратів. Рекомендується проводити моніторинг на
початку та наприкінці супутнього застосування езомепразолу та варфарину або
інших кумаринових похідних.

Клопідогрель

Результати досліджень з участю здорових добровольців
показали фармакокінетичну (ФК)/фармакодинамічну (ФД) взаємодію між
клопідогрелем (у навантажувальній дозі 300 мг із подальшим застосуванням по 75
мг/добу) та езомепразолом (40 мг на добу), що призводить до зниження впливу
активного метаболіту клопідогрелю в середньому на 40 % та до зниження
максимального пригнічення (АДФ- індукованої)
агрегації тромбоцитів у середньому на 14 %.

Коли клопідогрель застосовували разом із
комбінацією фіксованих доз езомепразолу 20 мг + АСК 81 мг порівняно з
монотерапією клопідогрелю в дослідженні з участю здорових добровольців,
спостерігалося зниження експозиції активного метаболіту клопідогрелю майже на
40 %. Проте максимальні рівні пригнічення (АДФ-індукованої) агрегації
тромбоцитів у цих пацієнтів були однаковими в групах клопідогрелю та
клопідогрелю + комбінованих препаратів (езомепразол + АСК).

У ході обсерваційних та клінічних досліджень
отримано суперечливі дані щодо клінічних проявів цієї ФК/ФД взаємодії з точки
зору значних серцево-судинних подій. Як запобіжний захід не рекомендується одночасне застосування клопідогрелю.

Досліджувані лікарські засоби без клінічно значущої взаємодії

Амоксицилін або хінідин

Було показано,
що езомепразол не має клінічно значущого впливу на фармакокінетику амоксициліну
або хінідину.

Напроксен або рофекоксиб

Дослідження з
оцінкою одночасного застосування езомепразолу та напроксену або  рофекоксибу не виявили будь-яких клінічно
значущих фармакокінетичних взаємодій під час короткострокових досліджень.

Вплив інших лікарських засобів на
фармакокінетику езомепразолу

Лікарські засоби, які інгібують
CYP2C19 та/або CYP3A4

Езомепразол метаболізується CYP2C19 та CYP3А4.
Супутнє пероральне застосування езомепразолу та інгібітору CYP3А4
кларитроміцину (500 мг двічі на добу) призводило до подвоєння експозиції (AUC)
езомепразолу. Супутнє застосування езомепразолу та комбінованого інгібітору
CYP2C19 та CYP3А4 може призводити до зростання експозиції езомепразолу більше
ніж удвічі. Інгібітор CYP2C19 та CYP3А4 вориконазол збільшував AUCτ
омепразолу на 280 %. Корекція дози езомепразолу не завжди потрібна в таких
ситуаціях. Однак вона може бути необхідною для пацієнтів із тяжкими порушеннями
функції печінки та у випадках, коли показане довготривале лікування.

Лікарські засоби, що індукують
CYP2C19 та/або CYP3A4

Препарати, здатні стимулювати CYP2C19 чи CYP3А4 або
обидва ці ферменти (такі як рифампіцин та звіробій), можуть знижувати
концентрації езомепразолу у сироватці крові шляхом посилення його метаболізму.

Діти

Дослідження взаємодії проводили лише у дорослих
пацієнтів.

Особливості застосування.

У разі будь-яких тривожних симптомів (таких як,
наприклад, значне непередбачуване зниження маси тіла, періодичне блювання,
дисфагія, гематемезис або мелена) та при підозрі на виразку шлунка чи при її
наявності слід виключити злоякісне захворювання, оскільки езомепразол може
приховувати симптоми та затримувати встановлення діагнозу.

Шлунково-кишкові інфекції

Терапія інгібіторами протонної помпи може дещо
збільшувати ризик шлунково-кишкових інфекцій, таких як інфекції, зумовлені Salmonella
та Cаmpylobacter (див. розділ «Фармакодинаміка»).

Всмоктування вітаміну В12

Езомепразол, як і всі препарати, що блокують
секрецію кислоти, може пригнічувати всмоктування вітаміну В12
(ціанокобаламіну) внаслідок гіпо- або ахлоргідрії. Це слід мати на увазі щодо
пацієнтів зі зниженим запасом вітаміну в організмі або факторами ризику
погіршеного всмоктування вітаміну В12 при довготривалій терапії.

Гіпомагніємія

Випадки тяжкої гіпомагніємії відзначалися у
пацієнтів, які приймали інгібітори протонної помпи (ІПП), такі як езомепразол,
протягом щонайменше 3 місяців, а у більшості випадків – протягом року.
Гіпомагніємія може мати серйозні прояви, такі як втома, тетанія, делірій,
судоми, запаморочення та шлуночкова аритмія, але їх розвиток може бути
поступовим та лишатися непоміченим. У більшості пацієнтів із гіпомагніємією
стан покращувався після замісної терапії магнієм та припинення застосування
ІПП.

Пацієнтам, для яких передбачається тривалий курс
лікування або які приймають ІПП із дигоксином чи препаратами, здатними
спричиняти гіпомагніємію (наприклад з діуретиками), доцільним може бути
вимірювання рівня магнію перед початком терапії ІПП та періодично протягом
лікування.

Ризик переломів

Інгібітори протонної помпи, особливо при
застосуванні у високих дозах та протягом тривалого періоду (> 1 року),
можуть дещо підвищувати ризик перелому стегна, зап’ястя та хребта, переважно у
пацієнтів літнього віку або з іншими факторами ризику. Результати оглядових
досліджень свідчать, що інгібітори протонної помпи можуть підвищувати загальний
ризик переломів на 10-40 %. Деякою мірою це підвищення може бути зумовлено
іншими факторами ризику. Пацієнтів, яким загрожує ризик остеопорозу, слід
лікувати відповідно до діючих клінічних інструкцій; також їм слід отримувати
належну кількість вітаміну D та кальцію.

Підгострий шкірний червоний
вовчак (SCLE)

Інгібітори протонної помпи пов’язані з дуже
рідкісними випадками SCLE. Якщо виникають ураження, особливо на ділянках шкіри,
які піддаються впливу сонця і супроводжуються артралгією, пацієнт повинен
негайно звернутися за медичною допомогою, а медичний працівник повинен
розглянути питання про припинення застосування езомепразолу. SCLE після
попереднього лікування інгібітором протонної помпи може збільшити ризик
розвитку SCLE при застосуванні інших інгібіторів протонної помпи.

Одночасне застосування з іншими
лікарськими засобами

Не рекомендується застосовувати езомепразол
одночасно з атазанавіром (див. розділ «Взаємодія з  іншими
лікарськими засобами та інші види взаємодій»). Якщо застосування
комбінації атазанавіру з інгібіторами протонної помпи вважається обов’язковим,
рекомендується пильно спостерігати за пацієнтом та підвищити дозу атазанавіру
до 400 мг у поєднанні зі 100 мг ритонавіру; дозу езомепразолу 20 мг
перевищувати не слід.

Езомепразол – інгібітор CYP2C19. На початку та
наприкінці терапії езомепразолом слід враховувати можливість взаємодії з
препаратами, що метаболізуються CYP2C19. Відзначено взаємодію між клопідогрелем
та езомепразолом (див. розділ «Взаємодія з
іншими  лікарськими засобами та
інші види взаємодій»). Клінічна значущість цієї взаємодії точно не визначена.
Як запобіжний захід не рекомендується одночасно застосовувати езомепразол та
клопідогрель.

Серйозні шкірні побічні реакції
(SCARs)

Дуже рідко повідомляли про серйозні шкірні побічні
реакції (SCARs), такі як мультиформна еритема (EM), синдром Стівенса-Джонсона (SJS),
токсичний епідермальний некроліз (TEN) і реакція на лікарські засоби з
еозинофілією та системними симптомами (DRESS), які можуть бути небезпечними для
життя, у зв’язку з лікуванням езомепразолом.

Пацієнтів слід поінформувати про ознаки та симптоми
важкої шкірної реакції EM/SJS/TEN/DRESS та необхідність негайно звернутися за
медичною допомогою до свого лікаря при появі будь-яких ознак або симптомів.

Застосування езомепразолу слід негайно припинити
при появі ознак і симптомів серйозних шкірних реакцій і за потреби надати
додаткову медичну допомогу/ретельний моніторинг.

Пацієнтам з EM/SJS/TEN/DRESS не слід повторно застосовувати
лікарський засіб.

Вплив на результати лабораторних
аналізів

Підвищені рівні CgA можуть заважати діагностиці
нейроендокринних пухлин. Щоб цього уникнути, слід тимчасово припинити
застосування езомепразолу щонайменше за п’ять днів до вимірювання рівня CgA. Якщо рівні CgA та гастрину не повернулися до контрольного діапазону після
початкового вимірювання, вимірювання слід повторити через 14 днів після
припинення лікування інгібіторами протонної помпи.

Цей лікарський засіб містить менше 1 ммоль (23 мг)/дозу
натрію, тобто практично вільний від натрію.

Застосування у період вагітності
або годування груддю.

Вагітність

Дані щодо застосування езомепразолу у період
вагітності обмежені. Дані епідеміологічних досліджень із застосуванням
рацемічної суміші омепразолу щодо більшої кількості вагітних не свідчать про
відсутність вад розвитку та фетотоксичного ефекту. Дослідження на тваринах не
виявили прямого або опосередкованого шкідливого впливу на ембріофетальний
розвиток. Дані досліджень рацемічної суміші у тварин не свідчать про
безпосередній або опосередкований шкідливий вплив на вагітність, пологи або
післяпологовий розвиток. Призначати Езомепразол-МБ вагітним жінкам слід з
обережністю.

Помірна
кількість даних щодо вагітних жінок (від 300 до 1000 результатів вагітності)
свідчить про відсутність вад розвитку або фето/неонатальної токсичності
езомепразолу. Дослідження на тваринах не вказують на прямий або непрямий
шкідливий вплив на репродуктивну токсичність.

Годування груддю

Невідомо, чи проникає
езомепразол у грудне молоко людини, інформації про вплив езомепразолу на
новонароджених/немовлят недостатньо. Езомепразол не слід
застосовувати під час годування груддю.

Фертильність

Дослідження на тваринах із застосуванням рацемічної
суміші омепразолу перорально не вказують на вплив на фертильність.

Здатність впливати на швидкість
реакції при керуванні автотранспортом або іншими механізмами.

Езомепразол має незначний вплив на здатність
керувати автомобілем та працювати з механізмами. Повідомлялося про такі побічні
реакції як запаморочення (нечасто) та затуманення зору (нечасто). Якщо виникають
дані реакції, пацієнтам не слід керувати автомобілем або працювати з
механізмами.

Спосіб застосування та дози.

Дозування

Дорослі

Антисекреторна терапія у разі,
коли неможливо застосовувати пероральний шлях введення

Пацієнтам, які не можуть приймати лікарський засіб
перорально, можна вводити препарат парентерально у дозі 20-40 мг 1 раз на добу.
Доза для пацієнтів із рефлюксним езофагітом становить 40 мг 1 раз на добу. Доза
для пацієнтів, які одержують симптоматичне лікування рефлюксної хвороби,
становить 20 мг 1 раз на добу.

При лікуванні виразок шлунка, зумовлених
застосуванням НПЗЗ, звичайна доза становить 20 мг 1 раз на добу. Для
запобігання виразкам шлунка та дванадцятипалої кишки, зумовленим терапією НПЗЗ,
пацієнтам групи ризику призначати лікарський засіб у дозі 20 мг 1 раз на добу.

Зазвичай лікування за допомогою лікарського засобу
для внутрішньовенного введення є короткотривалим, пацієнтів слід переводити на
пероральне застосування лікарського засобу якомога швидше.

Профілактика повторної кровотечі
у пацієнтів після ендоскопічного лікування гострої кровотечі внаслідок виразки
шлунка або дванадцятипалої кишки

Після терапевтичної ендоскопії гострої кровотечі
виразок шлунка або дванадцятипалої кишки вводити 80 мг лікарського засобу у
вигляді болюсної інфузії тривалістю 30 хвилин, після чого продовжувати введення
препарату у вигляді тривалої внутрішньовенної інфузії зі швидкістю

8 мг/годину впродовж 3 днів (72 годин).

Після парентерального лікування терапію слід
продовжити за допомогою пероральних засобів, що пригнічують кислотну секрецію.

Спосіб застосування

Інструкції з приготування відновленого розчину
наведені у даному розділі нижче («Інструкції з застосування, використання та
утилізації (у відповідних випадках)»).

Ін’єкції

Доза 40 мг

5 мл відновленого розчину (8 мг/мл) вводити у
вигляді внутрішньовенної ін’єкції тривалістю щонайменше 3 хвилини.

Доза 20 мг

2,5 мл або половину відновленого розчину (8 мг/мл)
вводити у вигляді внутрішньовенної ін’єкції тривалістю щонайменше 3 хвилини.
Невикористаний розчин слід утилізувати.

Інфузії

Доза 40 мг

Відновлений розчин вводити у вигляді
внутрішньовенної інфузії тривалістю 10-30 хвилин.

Доза 20 мг

Половину відновленого розчину вводити у вигляді
внутрішньовенної інфузії тривалістю

10-30 хвилин. Невикористаний розчин слід
утилізувати.

Доза 80 мг

Відновлений розчин вводити у вигляді тривалої
внутрішньовенної інфузії протягом 30 хвилин.

Доза 8 мг/год

Відновлений розчин вводити у вигляді тривалої
внутрішньовенної інфузії протягом 71,5 години (розрахована швидкість інфузії 8
мг/годину; термін придатності відновленого розчину вказаний у розділі «Термін
придатності»).

Порушення функції нирок

Для пацієнтів із порушеням функції нирок корекція
дози не є необхідною. Оскільки досвід застосування препарату пацієнтам із
тяжкою нирковою недостатністю обмежений, таких пацієнтів слід лікувати з
обережністю (див. розділ «Фармакокінетика»).

Порушення функції печінки

ГЕРХ: пацієнтам із легкими або помірними порушеннями
функції печінки корекція дози не потрібна. Пацієнтам із тяжкими порушеннями
функції печінки не слід перевищувати максимальну дозу препарату Езомепразол-МБ
20 мг (див. розділ «Фармакокінетика»).

Виразки, що кровоточать: пацієнтам із легкими або помірними
порушеннями функції печінки корекція дози не потрібна; пацієнтам із тяжкими
порушеннями функції печінки після введення початкової болюсної дози препарату
Езомепразол-МБ для інфузій 80 мг подальше введення препарату у вигляді тривалої
внутрішньовенної інфузії зі швидкістю 4 мг/годину протягом

71,5 години може бути достатнім (див. розділ
«Фармакокінетика»).

Пацієнти літнього віку

Корекція дози не потрібна.

Діти

Дозування

Діти віком 1-18 років

Як засіб для пригнічення
шлункової секреції у разі, коли пероральний прийом препарату неможливий

Пацієнтам, які не можуть приймати препарат
перорально, у рамках періоду повного лікування ГЕРХ можна вводити препарат
парентерально 1 раз на добу (дози вказані у таблиці нижче).

Зазвичай лікування за допомогою препарату для
внутрішньовенного введення має тривати недовго і пацієнтів слід переводити на
пероральний прийом лікарського засобу якомога швидше.

Рекомендовані дози езомепразолу для
внурішньовенного введення

Вікова група

Лікування ерозивного
рефлюксного езофагіту

Симптоматичне лікування ГЕРХ

1-11 років

Маса тіла < 20 кг: 10 мг
1 раз на добу

Маса тіла ≥ 20
кг: 10 або 20 мг 1 раз на добу

10 мг 1 раз на добу

12-18 років

40 мг 1 раз на добу

20 мг 1 раз на добу

Спосіб застосування

Інструкції для приготування відновленого розчину
наведені у даному розділі нижче («Інструкції для застосування, використання та
утилізації (у відповідних випадках)»).

Ін’єкції

Доза 40 мг

5 мл відновленого розчину (8 мг/мл) вводити у
вигляді внутрішньовенної ін’єкції тривалістю щонайменше 3 хвилини.

Доза 20 мг

2,5 мл або половину відновленого розчину (8 мг/мл)
вводити у вигляді внутрішньовенної ін’єкції тривалістю щонайменше 3 хвилини.
Невикористаний розчин слід утилізувати.

Доза 10 мг

1,25 мл відновленого розчину (8 мг/мл) вводити у
вигляді внутрішньовенної ін’єкції тривалістю щонайменше 3 хвилини.
Невикористаний розчин слід утилізувати.

Інфузії

Доза 40 мг

Відновлений розчин вводити у вигляді
внутрішньовенної інфузії тривалістю 10-30 хвилин.

Доза 20 мг

Половину відновленого розчину вводити у вигляді
внутрішньовенної інфузії тривалістю

10-30 хвилин. Невикористаний розчин слід
утилізувати.

Доза 10 мг

Чверть відновленого розчину вводити у вигляді
внутрішньовенної інфузії тривалістю

10-30 хвилин. Невикористаний розчин слід
утилізувати.

Інструкції для застосування,
використання та утилізації (у відповідних випадках)

Перед застосуванням відновлений розчин слід
візуально оглянути на наявність часток та зміни забарвлення. Слід
використовувати лише прозорий розчин. Розчин призначений лише для одноразового
застосування.

Якщо весь відновлений вміст флакону не потрібен,
невикористаний розчин слід утилізувати відповідно до місцевих вимог.

Розчин для ін’єкцій по 40 мг

Готувати розчин для ін’єкції (8 мг/мл), додаючи 5
мл 0,9 % натрію хлориду для внутрішньовенного застосування до флакону
езомепразолу 40 мг.

Відновлений розчин для ін’єкцій прозорий та
безбарвний або злегка жовтуватого кольору.

Розчин для інфузій по 40 мг

Готувати розчин для інфузій, розчиняючи вміст 1
флакона езомепразолу 40 мг у до 100 мл 0,9 % хлориду натрію для
внутрішньовенного застосування.

Розчин для інфузій по 80 мг

Готувати розчин для інфузій, розчиняючи вміст двох
флаконів езомепразолу по 40 мг у до

100 мл 0,9 % хлориду натрію для внутрішньовенного
застосування.

Відновлений розчин для інфузій прозорий та
безбарвний або злегка жовтуватого кольору.

Діти.

Застосовувати дітям віком від 1 року як засіб для антисекреторної
терапії у разі, коли пероральний прийом препарату неможливий.

Передозування.

Досвід навмисного передозування на даний час дуже
обмежений. Симптомами, що виникали внаслідок пероральному прийому дози 280 мг,
були прояви з боку шлунково-кишкового тракту та слабкість. Разовий пероральний
прийом 80 мг езомепразолу та внутрішньовенне введення

308 мг езомепразолу протягом 24 годин наслідків не
спричиняли. Специфічний антидот невідомий. Езомепразол-МБ значним чином
зв’язується з білками плазми крові і тому погано виводиться за допомогою
діалізу. Як і у випадку будь-якого передозування, слід надати симптоматичне
лікування та вжити загальних підтримувальних заходів.

Побічні реакції.

Резюме профілю безпеки

Головний біль,
біль у животі, діарея та нудота є одними з тих побічних реакцій, про які
найчастіше повідомляли під час клінічних досліджень (а також під час
постмаркетингового використання). Крім того, профіль
безпеки подібний для різних форм, показань до лікування, вікових груп і груп
пацієнтів. Дозозалежних побічних реакцій виявлено не було.

Перелік побічних реакцій

Нижченаведені небажані реакції на препарат були
виявлені або підозрювалися у програмі клінічних досліджень езомепразолу при
його пероральному або внутрішньовенному застосуванні, а також під час
постмаркетингового спостереження за пероральним застосуванням препарату.
Реакції розподілені за категоріями за частотою: дуже часто (≥ 1/10);
часто (≥ 1/100 –

< 1/10); нечасто (≥ 1/1000 - < 1/100);
рідко (≥ 1/10000 - < 1/1000); дуже рідко  (< 1/10000); невідома частота (неможливо
визначити за наявними даними).

З боку крові та лімфатичної
системи

Рідко: лейкопенія,
тромбоцитопенія.

Дуже рідко:
агранулоцитоз, панцитопенія.

З боку імунної системи

Рідко: реакції
гіперчутливості, наприклад, гарячка, ангіоневротичний набряк та анафілактичні
реакції/шок.

З боку метаболізму та харчування

Нечасто: периферичний
набряк.

Рідко: гіпонатріємія.

Невідома частота: гіпомагніємія
(див. розділ «Особливості застосування»); тяжка гіпомагніємія може корелювати
із гіпокальціємією. Гіпомагніємія
також може бути асоційована з гіпокаліємією.

Психічні розлади

Нечасто: безсоння.

Рідко: ажитація,
сплутаність свідомості, депресія.

Дуже рідко: агресія,
галюцинації.

З боку нервової системи

Часто: головний біль.

Нечасто: запаморочення,
парестезія, сонливість.

Рідко: порушення
смакових відчуттів.

З боку органів зору

Нечасто: нечіткість
зору.

З боку органів слуху та рівноваги

Нечасто: вертиго.

З боку органів дихання, грудної
клітки та середостіння

Рідко: бронхоспазм.

З боку травної системи

Часто: біль у животі,
запор, діарея, метеоризм, нудота/блювання, поліпи
фундальних залоз (доброякісні).

Нечасто: сухість у роті.

Рідко: стоматит,
шлунково-кишковий кандидоз.

Невідома частота: мікроскопічний
коліт.

З боку гепатобіліарної системи

Нечасто: збільшення
рівня печінкових ферментів.

Рідко: гепатит із
жовтяницею або без неї.

Дуже рідко: печінкова
недостатність, енцефалопатія у пацієнтів із попередньо наявною хворобою
печінки.

З боку шкіри та підшкірної
клітковини

Часто: реакції у
місці введення*.

Нечасто: дерматит,
свербіж, висип, кропив’янка.

Рідко: алопеція,
фоточутливість.

Дуже рідко: поліморфна
еритема, синдром Стівенса-Джонсона, токсичний епідермальний некроліз (TEN), медикаментозна
реакція з еозинофілією та системними симптомами (DRESS).

Невідома частота: підгострий
шкірний червоний вовчак.

З боку скелетної мускулатури та
сполучної тканини

Нечасто: переломи
стегна, зап’ястя або хребта (див. розділ «Особливості застосування»).

Рідко: артралгія,
міалгія.

Дуже рідко: м’язова
слабкість.

З боку нирок та сечовидільної
системи

Дуже рідко:
інтерстиціальний нефрит; у деяких пацієнтів повідомляли про ниркову
недостатність.

З боку репродуктивної системи та
молочних залоз

Дуже рідко: гінекомастія.

Загальні розлади та реакції у
місці введення

Рідко: нездужання,
посилене потовиділення.

*Реакції у місці введення спостерігалися переважно
у дослідженні із застосуванням високих доз протягом 3 діб (72 годин).

Незворотні порушення зору відзначалися у поодиноких
випадках у критично хворих пацієнтів, які отримували омепразол (рацемат) у
вигляді внутрішньовенної ін’єкції, особливо у високих дозах, однак
причинно-наслідковий зв’язок не встановлений.

Педіатрична популяція

Рандомізоване відкрите міжнародне дослідження було
проведено з метою оцінки фармакокінетики багаторазового внутрішньовенного
застосування езомепразолу протягом 4 днів при введенні 1 раз на добу у дітей
віком від 0 до 18 років (див. розділ «Фармакокінетика»). Всього до оцінки
безпеки засобу було залучено 57 пацієнтів (8 дітей віком 1-5 років). Дані з
безпеки препарату узгоджуються з відомим профілем безпеки езомепразолу, і нових
загроз безпеці пацієнтів виявлено не було.

Повідомлення про підозрювані побічні реакції

Повідомлення
про побічні реакції після реєстрації лікарського засобу має важливе значення.
Це дає змогу проводити моніторинг співвідношення користь/ризик при застосуванні
цього лікарського засобу. Медичним та фармацевтичним працівникам, а також
пацієнтам або їх законним представникам слід повідомляти про усі випадки
підозрюваних побічних реакцій та відсутності ефективності лікарського засобу
через Автоматизовану інформаційну систему з фармаконагляду за посиланням: https://aisf.dec.gov.ua.

Термін придатності. 2 роки.

Умови зберігання.

Зберігати в оригінальній упаковці в захищеному від
світла місці при температурі не вище 25 °С.

Зберігати в недоступному для дітей місці.

Відновлений розчин хімічно та фізично стабільний протягом
12 годин при зберіганні при температурі не вище 30 °С. З мікробіологічної точки
зору відновлений розчин необхідно використати негайно.

Несумісність.

Не застосовувати розчинники, не зазначені в розділі
«Спосіб застосування та дози». Не змішувати з іншими лікарськими засобами.

Упаковка.

По 40 мг препарату у скляному
флаконі, закупореному гумовою пробкою та алюмінієвим обтискним ковпачком,
спорядженим кришкою фліп-оф, що забезпечує контроль першого відкриття.

По 1 флакону у пачці з картону.

Категорія відпуску. За рецептом.

Виробник.

ІММАКУЛ
ЛАЙФСАЙЄНСИЗ ПРАЙВІТ ЛІМІТЕД

IMMACULE
LIFESCIENCES PRIVATE LIMITED

Місцезнаходження виробника та
адреса місця провадження його діяльності.

Вілледж Тантевал, Ропар Роад, Налагар, Дістрікт
Солан, Хімачал Прадеш, 174101, Індія

Village Thanthewal, Ropar Road, Nalagarh, District
Solan, Himachal Pradesh, IN 174101, India

Заявник.

М.БІОТЕК ЛІМІТЕД

M.BIOTECH
LIMITED

Місцезнаходження заявника.

Гледстоун Хауз, 77-79 Хай Стріт, Егам ТВ20 9ГИ,
Суррей, Велика Британія

Gladstone House, 77-79 High Street, Egham TW20 9HY,
Surrey, United Kingdom