ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського засобу

ЕРТІНОБ

(ERTINOB)

Склад:

діюча
речовина: erlotinib;

1 таблетка, вкрита
плівковою
оболонкою,
містить
ерлотинібу
гідрохлориду
еквівалентно
ерлотинібу 100
мг або 150 мг;

допоміжні
речовини: PanExcea MHC 300 G*, кремнію
діоксид
колоїдний
безводний, натрію
крохмальгліколят
(тип А), магнію
стеарат,
покриття Opadry II White 85F18422**;

* склад
PanExcea MHC 300 G: целюлоза
мікрокристалічна,
кросповідон,
гідроксипропілметилцелюлоза.

**   склад
покриття Opadry II White 85F18422:
спирт
полівініловий,
поліетиленгліколь,
тальк, титану
діоксид (Е 171).

Лікарська
форма.
Таблетки,
вкриті
плівковою
оболонкою.

Основні
фізико-хімічні
властивості:

таблетки 100
мг: круглі,
двоопуклі
таблетки,
вкриті
плівковою
оболонкою,
від білого до
майже білого
кольору, з
лінією
розлому з
обох боків;

таблетки 150
мг: круглі,
двоопуклі
таблетки,
вкриті плівковою
оболонкою,
від білого до
майже білого
кольору, з
лінією
розлому з
обох боків.

Фармакотерапевтична
група.

Антинеопластичні
засоби.
Інгібітори
протеїнкінази.
Ерлотиніб.

Код
АТX L01X E03.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Ерлотиніб
– інгібітор
тирозинкінази
рецептора
епідермального
фактора
росту/рецептора
1
типу
епідермального
фактора
росту людини
(EGFR, також
відомого як HER1). Ерлотиніб
спричиняє
виражене
пригнічення
внутрішньоклітинного
фосфорилювання
EGFR. EGFR
експресується
на клітинній
поверхні як
нормальних,
так і ракових
клітин. На
доклінічних
моделях
інгібування
фосфотирозину
EGFR призводить
до зупинки
росту/загибелі
клітин.

EGFR-активуючі
мутації
можуть
призводити
до постійної
активації
антиапоптозних
та проліфераційних
сигнальних
шляхів. Висока
ефективність
ерлотинібу
для блокування
EGFR-опосередкованого
передавання
сигналів у
таких
позитивних
на мутацію EGFR
пухлинах,
пояснюється
міцним
зв’язуванням
ерлотинібу з
ділянкою
зв’язування
АТФ у мутованому
домені
кінази EGFR.
Завдяки
блокуванню
низхідного
передавання
сигналів
проліферація
клітин
зупиняється і
відбувається
індукція
загибелі
клітин шляхом
природного
апоптозу. На
мишачих моделях
посиленої
експресії
цих мутацій,
що активують
EGFR,
спостерігається
регресування
пухлин.

Фармакокінетика.

Всмоктування.

Максимальна
концентрація
ерлотинібу у
плазмі крові
досягається
приблизно
через 4 години
після перорального
прийому.
Дослідження
з участю
здорових
добровольців
дозволило
оцінити
абсолютну
біодоступність
препарату, що
становить 59 %.
Експозиція
після
перорального
прийому може
підвищуватися
під впливом
їжі.

Розподіл.

Ерлотиніб
має середній
уявний об’єм
розподілу 232 л
і
розподіляється
у пухлинні тканини
людини. У
дослідженні
з участю
чотирьох
пацієнтів
(троє з
недрібноклітинним
раком легень
[НДКРЛ] та
один з раком
гортані), які
приймали
ерлотиніб у дозі
150 мг на добу,
зразки
пухлини,
отримані під
час операції
на 9-й день,
містили у
тканині
ерлотиніб у
середньому у
концентрації
1185 нг/г тканини.
Це
відповідає
загалом у
середньому 63 %
(діапазон від
5 до 161 %)
максимальної
плазматичної
концентрації
у
рівноважному
стані. Первинні
активні
метаболіти
були присутні
у пухлині в
середньому у
концентрації
160 нг/г тканини,
що
відповідає
загальному
середньому
значенню 113 %
(діапазон 88–130 %)
рівноважної
максимальної
стійкої плазматичної
концентрації.
Звʼязування
з білками
плазми
становить
близько 95 %.
Ерлотиніб
зв’язується
з
сироватковим
альбуміном та
альфа-1-кислим
глікопротеїном
(ААG).

Метаболізм.

Ерлотиніб
метаболізується
у печінці під
впливом
печінкових
цитохромів
системи
цитохрому,
головним
чином з
участю
ферментів CYP3А4,
меншою мірою
– CYP1А2. Позапечінковий
метаболізм
ерлотинібу
відбувається
під впливом CYP3A4
у тонкому
кишечнику, CYP1A1 у
легенях та CYP1В1
у пухлинній
тканині також
можуть бути
задіяні у
метаболічному
кліренсі
ерлотинібу.
Метаболізм
відбувається
трьома
шляхами: 1)
О-диметилювання
одного або
обох бічних
ланцюгів з
подальшим
окисленням
до
карбонових
кислот; 2)
окиснення ацетиленової
частини
молекули з
подальшим
гідролізом
до
арилкарбонових
кислот; 3)
ароматичне
гідроксилювання
феніл-ацетиленової
групи.
Первинні
метаболіти
ерлотинібу OSI-420
та OSI-413, що
утворюються
в результаті
О-деметилювання
одного з
бічних
ланцюгів, є
порівнянними
з
ерлотинібом
за
активністю у
доклінічних in vitro
аналізах та
на in vivo
моделях
пухлин. Вони
присутні у
плазмі крові
в
концентраціях,
що
становлять <10 %
концентрації
ерлотинібу,
їх
фармакокінетика
є подібною до
фармакокінетики
ерлотинібу.

Виведення.

Метаболіти
ерлотинібу
виводяться
переважно з
калом (>90 %),
нирками –
невелика
кількість
перорально
прийнятої
дози (приблизно
9 %). Менше 2 %
перорально
прийнятої дози
виводиться у
вигляді
початкової
речовини.
Популяційний
фармакокінетичний
аналіз з
участю 591
пацієнта при
застосуванні
ерлотинібу у
вигляді
монотерапії
показав, що середній
уявний
кліренс
становить 4,47
л/год з медіаною
періоду
напіввиведення
36,2 години. Отже,
можна
очікувати, що
час до
досягнення
рівноважної
плазматичної
концентрації
становитиме
приблизно 7–8
днів.

Фармакокінетика
в особливих
популяціях
хворих.

За
даними
популяційного
фармакокінетичного
аналізу не
було
виявлено
клінічно значущих
залежностей
між
прогнозованим
уявним
кліренсом та
віком, масою
тіла, статтю
або етнічною
належністю
пацієнта.
Фармакокінетика
ерлотинібу
залежала від
таких
показників як
концентрації
загального
білірубіну сироватки
крові,
альфа-1-кислого
глікопротеїну
(AAG) та паління на
даний час.
Зниження
кліренсу
ерлотинібу
відзначено
при
підвищенні
концентрації
загального
білірубіну і
альфа-1-кислого
глікопротеїну.
Клінічне
значення
цього явища
невідоме.
Однак у
курців
спостерігається
прискорений
кліренс
ерлотинібу, що
було
підтверджено
у ході
фармакокінетичного
дослідження
застосування
одноразової
дози
ерлотинібу 150 мг
пацієнтам,
які не
палять, і курцям,
які палять на
даний час.
Середнє геометричне
максимальної
концентрації
становило 1056
нг/мл в осіб,
які не
палять, і           689
нг/мл в осіб,
які палять, а
середнє
співвідношення
в осіб, які не
палять та у
курців –    65,2 % (95 % ДІ:
44,3 – 95,9; р = 0,031).
Середнє
геометричне
AUC0-inf
становило 18726
нг год/мл в
осіб, які не
палять і 6718 нг
год/мл в осіб,
які палять, з
середнім
співвідношенням
35,9% (95 % ДІ: 23,7 – 54,3; р < 0,0001).
Середнє
геометричне
концентрації24
години
становило 288
нг/мл в осіб,
які не
палять, і 34,8
нг/мл у
курців із
середнім
співвідношенням
12,1% (95 % ДІ: 4,82 – 30,2; р = 0,0001).

У
базовому
дослідженні
ІІІ фази у
пацієнтів
курців з
недрібноклітинним
раком легень,
мінімальна
рівноважна
плазматична
концентрація
становила 0,65
мкг/мл (n=16), що в 2
рази нижче,
ніж у
пацієнтів,
які палили
раніше/в
осіб, які не
палять (1,28
мкг/мл, n=108). Це
супроводжувалося
збільшенням
плазматичного
кліренсу
ерлотинібу
на 24 %.

У
дослідженні
фази І з
підвищенням
дози за участю
пацієнтів з
НДКРЛ, які
палили під
час
дослідження, фармакокінетичний
аналіз у
рівноважному
стані
показав
дозопропорційне
зростання
експозиції
ерлотинібу
після
збільшення
дози від 150 мг
до
максимальної
переносимої
дози 300 мг.
Рівноважна
мінімальна
плазматична
концентрація
після
прийому дози
300 мг у тих, хто
продовжує
палити, у
цьому
дослідженні
дорівнювала
1,22 мкг/мл (n=17).

Враховуючи
результати
фармакокінетичних
досліджень,
тим, хто
палить,
рекомендується
припинити
палити під
час
приймання
препарату,
оскільки
інакше
можливе
зменшення
плазматичної
концентрації
препарату.

За
даними
популяційного
фармакокінетичного
аналізу, у
присутності
опіоїдних
препаратів
експозиція
ерлотинібу
збільшувалася
приблизно на
11 %.

Другий
популяційний
фармакокінетичний
аналіз
проводили із
залученням
даних щодо
ерлотинібу,
отримані у 204
пацієнтів з
раком
підшлункової
залози, які
приймали
ерлотиніб у
комбінації з
гемцитабіном.
Цей аналіз
показав, що
коваріанти,
які впливали
на кліренс
ерлотинібу у
пацієнтів з
раком
підшлункової
залози, були
практично
такими ж, як і
у попередніх фармакокінетичних
аналізах в
умовах монотерапії.
Нових
ефектів
коваріант
виявлено не
було.
Одночасний
прийом
гемцитабіну не
впливає на
плазматичний
кліренс
ерлотинібу.

Діти.

Спеціальних
досліджень з
участю дітей
не проводили.

Пацієнти
літнього
віку.

Спеціальних
досліджень з
участю
пацієнтів
літнього не
проводили.

Порушення
функції
печінки.

У
пацієнтів з
солідними
пухлинами та
помірним
порушенням
функції
печінки
(оцінка           7–9
балів за
шкалою Чайлда-Пʼю)
середні
геометричні
значення AUC0-t
та Cmax
ерлотинібу
становили 27000
нг•год/мл та 805
нг/мл відповідно
порівняно з 29300
нг•год/мл та
1090 нг/мл у
пацієнтів з
нормальною
функцією
печінки, у
тому числі у
пацієнтів з
первинним
раком печінки
або печінковими
метастазами.
Хоча Cmax була
статистично
значуще
нижчою у
пацієнтів з
помірним
порушенням
функції
печінки, ця
відмінність
не
вважається
клінічно значущою.
Немає даних
стосовно
впливу тяжкої
дисфункції
печінки на
фармакокінетику
ерлотинібу. У
ході
популяційного
фармакокінетичного
аналізу
підвищення
концентрації
загального білірубіну
в сироватці
крові
асоціювалося
зі
сповільненою
швидкістю
виведення ерлотинібу.

Порушення
функції
нирок.

Ерлотиніб
та його
метаболіти
виводяться
нирками у
незначних
кількостях –
менше 9 %
одноразової
дози
виводиться з
сечею. У ході
популяційного
фармакокінетичного
аналізу
клінічно
значущий
звʼязок не
спостерігався
між
кліренсом ерлотинібу
і кліренсом
креатиніну.
Немає даних
щодо
пацієнтів із
кліренсом
креатиніну < 15
мл/хв.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Недрібноклітинний
рак легень

Перша
лінія
лікування
пацієнтів з
місцево поширеним
або
метастатичним
недрібноклітинним
раком легень
з
EGFR-активуючими
мутаціями.

Ертіноб
також
показаний
для
переведення на
підтримуюче лікування
пацієнтів з
місцево
поширеним або
метастатичним
недрібноклітинним
раком легень
(НДКРЛ) з
EGFR-активуючими
мутаціями і
стабільним
перебігом
захворювання
після
хіміотерапії
першої лінії.

Лікування
місцевопоширеного
або метастатичного
недрібноклітинного
раку легень
після
неефективної
однієї або
більше схем
хіміотерапії.

При
призначенні
препарату
Ертіноб слід
враховувати
фактори,
пов’язані з
пролонгованою
виживаністю.
Переваг щодо
виживаності
або інших
клінічно
значущих
ефектів лікування
не
продемонстровано
у пацієнтів з
пухлинами, що не мають
рецепторів
епідермального
фактора
росту (EGFR) за
результатами
імуногістохімічного
дослідження.

Рак
підшлункової
залози

Лікування
метастатичного
раку
підшлункової
залози, у
комбінації з
гемцитабіном.

При
призначенні
препарату
Ертіноб слід
враховувати фактори,
пов’язані з
пролонгованою
виживаністю.

Переваг
щодо
виживаності
не було
продемонстровано
у пацієнтів з
місцевопоширеним
раком
підшлункової
залози.

Протипоказання.

Гіперчутливість
до
ерлотинібу
або до будь-якого
компонента
препарату.

Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види взаємодій.

Дослідження
взаємодії
проводили
лише з участю
дорослих.

Ерлотиніб
та інші
субстрати CYP.

Ерлотиніб
є потужним
інгібітором
CYP1A1 і помірним
потужним
інгібітором CYP3А4
і CYP2С8, а також
потужним
інгібітором
глюкуронізації
UGT1A1 in vitro.

Фізіологічне
значення
потужного
інгібування
CYP1A1 невідоме у
зв’язку з
дуже
обмеженою
експресією CYP1A1
у тканинах
людини.

При
застосуванні
ерлотинібу з
ципрофлоксацином,
помірно
потужним
інгібітором
CYP1A2, експозиція
ерлотинібу (AUC)
збільшується
на 39 %, а
максимальна
концентрація
(Cmax)
статистично
достовірно
не
змінювалася.
Подібним
чином
експозиція (AUC)
активних
метаболітів
збільшується
на 60 % та 48 % для AUC та Cmax відповідно.
Клінічне
значення
такого
збільшення
експозиції
не
встановлене.
Тому
необхідно бути
обережними
при
призначенні
препарату Ертіноб
з
ципрофлоксацином
або
потужними
інгібіторами
CYP1A2 (наприклад,
флувоксаміном).
Якщо
спостерігаються
побічні
реакції, пов’язані
з
ерлотинібом,
дозу
препарату можна
зменшити.

Попереднє
лікування
або супутнє
застосування
препарату
Ертіноб не
призводило
до зміни
кліренсу
прототипових
субстратів CYP3A4
– мідазоламу
та еритроміцину.
Однак
відзначалося
зниження
біодоступності
при
пероральному
прийомі
мідазоламу
до 24 %.
У ході
іншого
клінічного
дослідження
було доведено,
що ерлотиніб
не впливає на
фармакокінетику
субстрату
CYP3A4/2С8
паклітакселу
при
одночасному
застосуванні.
У
зв’язку з цим
значущі
взаємодії з кліренсом
інших
субстратів CYP3A4
малоймовірні.

Інгібування
глюкуронізації
може спричиняти
взаємодії з
лікарськими
засобами, що є
субстратами
UGT1A1 та
виводяться
винятково за
допомогою
цього
метаболічного
шляху. Пацієнтам
з низьким
рівнем
експресії UGT1A1
або
генетично зумовленими
розладами
глюкуронізації
(наприклад,
синдром
Жильбера),
можливе
збільшення
концентрації
білірубіну в
сироватці
крові, тому
їх лікування
вимагає
обережності.

Ерлотиніб
метаболізується
у печінці з
участю
печінкових
цитохромів,
переважно
ферментів CYP3A4,
меншою мірою
– CYP1A2.
Позапечінковий
метаболізм з
участю CYP3A4 у
тонкому
кишечнику, CYP1A1 у
легенях і CYP1В1 у
тканині
пухлини
також
потенційно
сприяють
метаболічному
кліренсу
ерлотинібу.
Можливі
потенційні
взаємодії з
діючими речовинами,
що
метаболізуються
під впливом цих
ферментів
або є їх
індукторами
або
інгібіторами.

Потужні
інгібітори
активності
CYP3А4 знижують
метаболізм
ерлотинібу і
збільшують
його
концентрацію
у плазмі
крові. У
клінічному
дослідженні
одночасний
прийом ерлотинібу
з
кетоконазолом
(200 мг
перорально
двічі на добу
протягом
5 днів) –
потужним
інгібітором
CYP3A4 – призвело
до зростання
експозиції
ерлотинібу
(на 86 % AUC і на 69 % Cmax).
Необхідно
бути
обережними
при
призначенні
препарату
Ертіноб з
потужними
інгібіторами
CYP3А4, зокрема
протигрибковими
засобами
азолового
ряду
(кетоконазол,
ітраконазол,
вориконазол),
інгібіторами
протеази, еритроміцином,
кларитроміцином.
У разі розвитку
токсичності
необхідно
зменшити дозу
препарату
Ертіноб.

Потужні
індуктори
активності
CYP3А4
збільшують
метаболізм
ерлотинібу і
значно
знижують
його
концентрацію
у плазмі
крові. У
клінічному
дослідженні
одночасне
застосування
ерлотинібу
та рифампіцину
(600 мг
перорально 1
раз на добу
протягом 7 днів)
– потужного
індуктора CYP3A4 –
призводить
до зниження
медіани AUC
ерлотинібу
на 69 %. За умови
одночасного
введення
рифампіцину
з
одноразовою
дозою 450 мг
ерлотинібу
середня
експозиція
ерлотинібу (AUC)
становить 57,5 %
такої після
одноразового
прийому
Ертіноб у
дозі 150 мг при
відсутності
терапії
рифампіцином.
Слід уникати
одночасного
застосування
препарату
Ертіноб та індукторів
CYP3А4. Пацієнтам,
які
потребують супутнього
лікування
препаратом
Ертіноб і
потужним
індуктором CYP3A4
(таким, як
рифампіцин),
слід
розглянути
підвищення
дози препарату
Ертіноб до 300
мг при
ретельному
спостереженні
за станом
пацієнта (у
тому числі за
функцією
нирок,
печінки і
рівнем
електролітів
сироватки
крові). При
добрій
переносимості
протягом
більше 2
тижнів дозу
препарату
Ертіноб
можна
збільшити до
450 мг при ретельному
контролі
безпеки.
Зниження
експозиції
ерлотинібу
можливе при
одночасному
застосуванні
з іншими
індукторами
CYP3A4 (фенітоїн,
карбамазепін,
барбітурати,
препарати, що
містять
звіробій).
Застосування
цих засобів у
комбінації з
ерлотинібом
вимагає обережності.
У разі
можливості
слід
призначити
альтернативні
лікарські
засоби, що не
є потужними
індукторами
CYP3A4.

Ерлотиніб
та
антикоагулянти,
похідні кумарину.

Відзначено
підвищення
міжнародного
нормалізованого
відношення
(МНВ) і
кровотеч, у
тому числі окремі
випадки з
летальним
наслідком,
при застосуванні
ерлотинібу
та
антикоагулянтів,
похідних
кумарину,
включаючи
варфарин.
Пацієнтам,
які
отримують
антикоагулянти
групи
похідних
кумарину,
необхідно
регулярно
контролювати
протромбіновий
час або МНВ.

Ерлотиніб
та статини.

При
комбінованому
застосуванні
препарату
Ертіноб та
статинів
може
підвищуватися
ризик
виникнення
статиніндукованої
міопатії, у
тому числі
рабдоміолізу,
що спостерігається
рідко.

Ерлотиніб
та пацієнти,
які палять

Результати
фармакокінетичного
дослідження
пацієнтів,
які не
палять, і тих,
хто палить на
даний момент,
показали, що
паління
зменшує AUCinf, Cmax
і
концентрацію
ерлотинібу у
плазмі крові
через 24
години у 2,8; 1,5 та 9
разів
відповідно.
Тому курцям
потрібно
радити
припинити
палити якнайраніше
до початку
лікування
препаратом
Ертіноб у
зв’язку зі
зниженням
концентрацій
ерлотинібу у
плазмі крові
при
продовженні
паління.
Клінічних
наслідків
зниження
експозиції ерлотинібу
формально не
вивчали, проте,
вірогідно, є
клінічно
значущими.

Ерлотиніб
та
інгібітори
Р-глікопротеїну.

Ерлотиніб
є субстратом
для
транспортера
діючих
речовин
Р-глікопротеїну.
Одночасне
застосування
препарату
Ертіноб та
інгібіторів
Р-глікопротеїну
(наприклад
циклоспорину
і верапамілу)
може призвести
до порушення
розподілу та/або
виведення
ерлотинібу.
Наслідки
такої взаємодії,
зокрема для
центральної
нервової системи,
наприклад
токсичний
вплив, не встановлені.
Необхідно
бути
обережними у
таких
ситуаціях.

Ерлотиніб
та лікарські
засоби, що
впливають на
рН.

Ерлотиніб
характеризується
зниженою
розчинністю
при рівні рН
вище 5.
Лікарські
засоби, що
впливають на
рН у верхніх
відділах
шлунково-кишкового
тракту,
можуть
впливати на
розчинність
ерлотинібу і
його
біодоступність.
При
одночасному
застосуванні
препарату
Ертіноб з
омепразолом,
інгібітором
протонної
помпи,
експозиція ерлотинібу
(AUC) і
максимальна
його
концентрація
(Cmax)
зменшувалися
на 46 % та 61 %
відповідно.
При цьому Tmax
або період
напіввиведення
не
змінювалися.
При
одночасному
застосуванні
ерлотинібу з
ранітидином
(300 мг),
антагоністом
Н2-рецепторів,
експозиція
ерлотинібу (AUC)
і максимальна
його
концентрація
(Cmax)
зменшувалися
на 33 % і 54 %
відповідно.
Малоймовірно,
що
збільшення дози
ерлотинібу
при
одночасному
прийомі з подібними
препаратами
може
компенсувати
зниження
його
експозиції.
Однак у випадках,
коли
ерлотиніб
призначали
за 2 години до
або через 10
годин після
прийому
ранітидину (150
мг    2
рази на добу), AUC
і Cmax
ерлотинібу
зменшувалися
лише на 15 % і 17 %
відповідно.
Вплив
антацидних
засобів на всмоктування
ерлотинібу
не вивчали,
однак
можливе
порушення
всмоктування
ерлотинібу,
що може
призвести до
зниження
рівня
ерлотинібу у
плазмі крові.
Отже,
комбінацій
ерлотинібу з
інгібіторами
протонної
помпи слід
уникати. У
разі
необхідності
терапії
антацидними
засобами під
час
застосування
препарату
Ертіноб
лікарські
засоби слід
приймати
щонайменше
за 4 години до
або через 2
години після
прийому
добової дози
препарату
Ертіноб. Якщо
призначати
ранітидин,
його прийом
необхідно
чергувати з
прийомом
Ертінобу:
препарат слід
приймати
щонайменше
за 2 години до
або через 10
годин після
прийому
ранітидину.

Ерлотиніб
та
гемцитабін.

У ході
дослідження
Ib фази не було
виявлено ні
суттєвого
впливу
гемцитабіну
на фармакокінетику
ерлотинібу,
ні
ерлотинібу
на фармакокінетику
гемцитабіну.

Ерлотиніб
та
карбоплатин/паклітаксел

Ерлотиніб
збільшує
концентрацію
платини у
плазмі крові.
У клінічному
дослідженні
одночасне
застосування
ерлотинібу з
карбоплатином
і
паклітакселом
призвело до
статистично
значущого
підвищення
експозиції
загальної платини
AUC0-48 на 10,6 %, проте
це не має
клінічного
значення. У клінічній
практиці
можливі інші
супутні фактори,
що
зумовлюють
зростання
експозиції
карбоплатину,
такі як
порушення
функції
нирок. Значущого
впливу
карбоплатину
або
паклітакселу
на
фармакокінетику
ерлотинібу
не
спостерігалося.

Ерлотиніб
та
капецитабін.

Капецитабін
може
зумовлювати
збільшення
концентрацій
ерлотинібу.
Після
прийому ерлотинібу
у комбінації
з
капецитабіном
відзначалося
статистично
значуще
збільшення AUC
ерлотинібу
та
пограничне
збільшення Cmax
порівняно зі
значеннями,
отриманими в
іншому
дослідженні,
в якому
ерлотиніб
застосовували
у вигляді
монотерапії.
Не виявлено
значного
впливу
ерлотинібу
на фармакокінетику
капецитабіну.

Ерлотиніб
та
інгібітори
протеасом.

З
огляду на
механізм дії,
можна очікувати,
що
інгібітори
протеасом, у
тому числі
бортезоміб,
впливатимуть
на дію
інгібіторів рецептора
епідермального
фактору
росту (EGFR), у
тому числі
ерлотинібу.
На користь
такого впливу
свідчать
обмежені
клінічні
дані та
результати
доклінічних
досліджень,
що показали
деградацію EGFR
під впливом
протеасом.

Особливості
застосування.

Проведення
досліджень
на мутації
рецепторів
епідермального
фактору
росту.

При
проведенні
дослідження
на мутації рецепторів
епідермального
фактору
росту
важливо
застосовувати
добре валідований
і надійний
метод з метою
уникнення
хибно-негативних
та хибно-позитивних
результатів.

Застосування
пацієнтам,
які палять.

Курцям
потрібно
радити
припинити
палити, оскільки
концентрація
ерлотинібу у
плазмі крові
у курців
знижена
порівняно з
такою у пацієнтів,
які не
палять.
Ступінь зниження
концентрації
ерлотинібу у
плазмі крові,
вірогідно, є
клінічно
значущими
(див. розділ «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види взаємодій»).

Інтерстиціальне
захворювання
легень..

Випадки
явищ
інтерстиціального
захворювання
легень
(ІЗЛ-подібні
явища),
включаючи ІЗЛ
із летальним
наслідком,
нечасто
спостерігалося
у хворих з
недрібноклітинним
раком легень,
раком
підшлункової
залози або
іншими
поширеними
солідними пухлинами,
які
отримували
ерлотиніб. При
розвитку
нових та/або
прогресуванні
симптомів з
боку легень
незрозумілого
походження
(задишка,
кашель і гарячка)
прийом
препарату
Ертіноб
необхідно
тимчасово
припинити до
з’ясування
причин.
Пацієнтів,
які
отримують одночасне
лікування
ерлотинібом
і гемцитабіном,
необхідно
ретельно
моніторувати
щодо імовірного
розвитку
ІЗЛ-подібної
токсичності.
У разі
розвитку ІЗЛ
необхідно
відмінити
застосування
препарату
Ертіноб і
провести
необхідне
лікування
(див. розділ
«Побічні реакції»).

Діарея,
дегідратація,
електролітний
дисбаланс і
ниркова
недостатність.

Діарея
(включаючи
дуже рідко
випадки з
летальним
наслідком)
спостерігалася
у близько      50 %
пацієнтів,
які
отримували
лікування
ерлотинібом.
При
виникненні
тяжкої або
помірної
діареї
необхідно
призначити,
наприклад,
лоперамід. У
деяких
випадках
потрібно
зменшити дозу
лікарського
засобу. У
ході
клінічних
досліджень
дозу
зменшували
поетапно по 50
мг. Зниження
дози кроками
по 25 мг не
вивчали. При
тяжкій або
стійкій
діареї, нудоті,
анорексії
або блюванні,
що
супроводжується
дегідратацією,
застосування
препарату слід
призупинити
і вжити
відповідних
заходів щодо
усунення
дегідратації
(див. розділ
«Побічні
реакції»). Зрідка
повідомляли
про випадки
гіпокаліємії
і ниркової
недостатності
(у тому числі
з летальними
наслідками). У
деяких
випадках
дегідратація
була зумовлена
діареєю,
блюванням
та/або анорексією,
тоді як в
інших
випадках
інтерпретація
була
ускладнена
супутньою
хіміотерапією.
У більш
тяжких або
стійких
випадках
діареї або випадках,
що призводять
до
дегідратації,
особливо у
групах
пацієнтів з
обтяжливими
факторами
ризику
(одночасне
застосування
інших препаратів,
наявність
симптомів
або захворювань,
або інших
факторів
схильності, у
тому числі
літній вік),
лікування
препаратом Ертіноб
слід
перервати і
вжити
відповідних
заходів щодо
інтенсивної
внутрішньовенної
регідратації
пацієнтів. У
пацієнтів із
ризиком
розвитку
дегідратації
також необхідно
моніторувати
функцію
нирок і рівень
електролітів,
включаючи
калій, у сироватці
крові.

Гепатит,
печінкова
недостатність.

На тлі
застосування
ерлотинібу
зрідка
повідомляли
про випадки
печінкової
недостатності
(у тому числі
летальні
наслідки). До
факторів, що
ускладнюють
інтерпретацію,
належать раніше
існуючі
захворювання
печінки,
супутнє
застосування
гепатотоксичних
лікарських
засобів. Тому
у даної
категорії
пацієнтів
необхідно
проводити
періодичний
контроль функції
печінки. У
разі виражених
змін із боку
печінкової
функції
лікування
препаратом
Ертіноб слід
призупинити (див.
розділ
«Побічні
реакції»).
Лікування
препаратом
Ертіноб не
рекомендується
пацієнтам з
тяжким
порушенням
функції
печінки.

Шлунково-кишкові
перфорації.

Пацієнти,
які
приймають
препарат
Ертіноб, належать
до групи
підвищеного
ризику розвитку
шлунково-кишкової
перфорації,
що спостерігається
нечасто (у
тому числі
окремі випадки
з летальним
наслідком).
Підвищений ризик
шлунково-кишкової
перфорації
спостерігається
у пацієнтів,
які
отримують
супутнє
лікування
антиангіогенними
засобами,
кортикостероїдами,
нестероїдними
протизапальними
засобами
(НПЗП) та/або
хіміотерапією
на основі
таксанів, а
також
пацієнти з
пептичною виразкою
або
дивертикулярною
хворобою в анамнезі.
При
виникненні
шлунково-кишкової
перфорації
лікування
препаратом
Ертіноб слід
відмінити
остаточно
(див. розділ
«Побічні реакції»).

Бульозні
та
ексфоліативні
ураження
шкіри.

На
тлі
застосування
препарату
Ертіноб спостерігалися
бульозні,
пухирцеві та
ексфоліативні
ураження
шкіри,
включаючи
дуже рідкісні
випадки синдрому
Стівенса-Джонсона/токсичний
епідермальний
некроліз, які
в деяких
випадках
були
летальними
(див. розділ
«Побічні
реакції»).
При
виникненні
бульозних,
пухирцевих
та
ексфоліативних
уражень
шкіри
лікування
препаратом
Ертіноб слід
тимчасово
відміняти
або
припиняти. Пацієнтам
із бульозним
та
ексфоліативним
ураженням шкіри
слід
провести
обстеження
щодо шкірних
інфекцій та
призначити
лікування
згідно з
місцевими
рекомендаціями
щодо лікування.

Порушення
з боку
органів зору.

Пацієнтів,
у яких
спостерігаються
ознаки та
симптоми,
характерні
для кератиту,
а саме гостра
поява або
загострення
наступних
станів:
запалення
ока,
сльозотеча,
світлочутливість,
потьмарення
зору, біль
та/або
почервоніння
очей, слід
негайно
направити на
консультацію
до
офтальмолога.
При
підтвердженні
діагнозу
виразкового кератиту
лікування
препаратом
Ертіноб слід
відміняти
тимчасово
або остаточно.
При
встановленні
діагнозу
кератит слід
ретельно
зважити
користь та
ризик
продовження
лікування
препаратом
Ертіноб.
Пацієнтам з
кератитом,
виразковим
кератитом або
тяжкою
сухістю очей
в анамнезі
препарат Ертіноб
слід
застосовувати
з
обережністю.
Носіння
контактних
лінз також є
фактором
ризику
розвитку
кератиту та
утворення
виразок.
Випадки
перфорації
або
утворення
виразок
рогівки на
тлі застосування
препарату
Ертіноб
спостерігалися
дуже рідко
(див. розділ
«Побічні
реакції»).

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами.

Потужні
індуктори
ферментів CYP3A4
можуть знижувати
ефективність
ерлотинібу,
тоді як потужні
інгібітори CYP3A4
можуть
призводити
до підвищеної
токсичності.
Слід уникати
одночасного
застосування
препарату
Ертіноб з
лікарськими
засобами цих
типів (див.
розділ «Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види взаємодій»).

Інші
форми
взаємодії.

Ерлотиніб
характеризується
зниженою розчинністю
при рівні рН
вище 5.
Лікарські
засоби, які
змінюють рН у
верхніх
відділах
шлунково-кишкового
тракту (ШКТ), наприклад,
інгібітори
протонної
помпи, антагоністи
Н2-рецепторів,
антациди,
можуть
впливати на розчинність
ерлотинібу і,
відповідно,
його біодоступність.
Малоймовірно,
що збільшення
дози
препарату
Ертіноб при
одночасному
прийомі цих
засобів може
компенсувати
зниження
його
експозиції.
Слід уникати
одночасного
прийому
препарату
Ертіноб та
інгібіторів
протонної
помпи.
Наслідки одночасного
застосування
ерлотинібу з
антагоністами
Н2-рецепторів
та антацидів
невідомі,
однак
можливе
зменшення
біодоступності.
Тому слід
уникати
одночасного застосування
(див. розділ «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види взаємодій»).
У разі
необхідності
терапії антацидними
засобами під
час
застосування
препарату Ертіноб
ці лікарські
засоби слід
приймати щонайменше
за 4 години до
або через 2
години після
прийому
добової дози
препарату
Ертіноб.

Утилізація
невикористаного
препарату та
препарату із
простроченим
терміном придатності.
Надходження
препарату у
зовнішнє середовище
необхідно
звести до
мінімуму. Препарат
не слід
викидати у
стічні води і
побутові
відходи. Для
утилізації
необхідно використовувати
так звану
«систему
збору відходів»
при
наявності
такої.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Вагітність.

Немає
достатніх
даних щодо
застосування
ерлотинібу
вагітним.
Дослідження
на тваринах
продемонстрували
відсутність
ознак
тератогенної
дії або
пологових
аномалій.
Однак не
можна
виключити імовірність
негативного
впливу на
вагітність,
оскільки під
час
досліджень
на тваринах
спостерігався
підвищений
рівень
ембріофетальної
летальності.
Потенційний
ризик для
людини невідомий.
Жінкам
репродуктивного
віку рекомендується
уникати
вагітності
та застосовувати
надійні
методи
контрацепції
під час
лікування
препаратом
Ертіноб
щонайменше
протягом 2
тижнів після
завершення
лікування.
Лікування вагітної
жінки слід
продовжувати
лише тоді,
коли
очікувана
користь для
матері переважає
потенційний
ризик для
плода.

Годування
груддю.

Невідомо,
чи
екскретується
ерлотиніб у грудне
молоко
людини.
Жінкам, які
годують груддю,
при
застосуванні
препарату
Ертіноб рекомендовано
припинити
грудне годування.

Фертильність.

Дослідження на
тваринах
свідчать про
відсутність
порушення
фертильності.
Однак не
можна виключити
можливості
небажаного
впливу на
фертильність,
оскільки у
дослідженнях
на тваринах
був
показаний вплив
на
репродуктивні
показники.
Потенційний
ризик для
людини
невідомий.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Дослідження
впливу на
здатність
керувати
транспортними
засобами або
працювати з
іншими механізмами
не проводили,
проте дія
ерлотинібу
не
передбачає
порушень
розумової
діяльності.

Спосіб
застосування
та дози.

Лікування
препаратом
Ертіноб
повинен проводити
лікар, який
має досвід
застосування
протиракової
терапії.

Недрібноклітинний
рак легень.

Перед
початком
лікування
препаратом
Ертіноб
пацієнтам із
поширеним
або
метастатичним
недрібноклітинним
раком легень,
які раніше не
отримували
хіміотерапії,
необхідно
провести
аналіз на
мутації
рецепторів
епідермального
фактора
росту (EGFR).

Рекомендована
доза
препарату
Ертіноб становить
150 мг 1 раз на
добу за 1
годину до або
через 2
години після
вживання їжі.

Рак
підшлункової
залози.

Рекомендована
доза
препарату
Ертіноб становить
100 мг 1 раз на
добу за 1
годину до або
через 2
години після
вживання їжі
у комбінації
з
гемцитабіном
(див. також
інструкцію
для медичного
застосування
гемцитабіну,
показання –
рак
підшлункової
залози).

Якщо у
пацієнта
протягом
перших 4-8
тижнів лікування
не
з’являються
висипання,
слід розглянути
питання щодо
подальшої
терапії препаратом
Ертіноб (див.
розділ
«Фармакодинаміка»).

При
необхідності
корекції
дози слід
зменшувати дозу
препарату поетапно
по 50 мг (див.
розділ
«Особливості
застосування»).
При
одночасному
застосуванні
субстратів і
модуляторів
CYP3A4 може
виникнути
необхідність
корекції
дози (див.
розділ «Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види взаємодій»).

Порушення
функції
печінки.

Ерлотиніб
елімінується
шляхом
печінкового
метаболізму
та
виводиться з
жовчю. Хоча
експозиція
ерлотинібу
була
приблизно
однаковою у пацієнтів
з порушенням
функції
печінки середнього
ступеня
тяжкості (7-9
балів за шкалою
Чайлда-Пʼю)
порівнювана
з такою у
пацієнтів із
нормальною
функцією
печінки,
необхідно проявляти
обережність
при
застосуванні
препарату
Ертіноб у
пацієнтів з
печінковою
недостатністю.
При
виникненні
тяжких побічних
реакцій дозу
препарату
Ертіноб необхідно
зменшити або
перервати
лікування.
Безпеку та
ефективність
застосування
препарату Ертіноб
хворим із
тяжкою
печінковою
недостатністю
(АСТ/СГОТ
(аспартатамінотрансфераза/сироваткова
глутамінова
оксалоацетинова
трансаміназа)
та АЛТ/СГПТ
(аланінамінотрансфераза/сироваткова
глутамінова
піровиноградна
трансаміназа)
> 5 × верхньої
межі норми
(ВМН)) не
вивчали, тому
застосовувати
препарат
Ертіноб таким
пацієнтам не
рекомендується
(див. розділ
«Фармакокінетика»).

Порушення
функції
нирок.

Безпеку
та ефективність
застосування
препарату  пацієнтам
із
порушенням
функції нирок
не вивчали
(концентрація
креатиніну
сироватки у 1,5
раза більше
верхньої
межі норми
(ВМН)). З огляду
на
фармакокінетичні
дані
корекція
дози пацієнтам
із нирковою
недостатністю
легкого і
середнього
ступенів
тяжкості не
рекомендується
(див. розділ
«Фармакокінетика»).
Застосовувати
препарат
Ертіноб не
рекомендується
пацієнтам із
тяжкою
нирковою
недостатністю.

Застосування
пацієнтами,
які палять.

Паління
знижує
експозицію
ерлотинібу
на 50-60 %.
Максимально
переносима
доза
ерлотинібу для
хворих з
недрібноклітинним
раком легень,
які палять, становить
300 мг.
Ефективність
і
довготривала
безпека доз,
що
перевищують
рекомендовану
початкову
дозу, не були
встановлені
для пацієнтів,
які
продовжують
палити (див.
розділи «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види взаємодій»
та
«Фармакокінетика»).
Таким чином,
особам, які
продовжують палити,
рекомендується
припинити
паління, оскільки
концентрація
ерлотинібу у
плазмі крові
у курців
знижена
порівняно з такою
у пацієнтів,
які не
палять.

Діти.

Безпека
та
ефективність
застосування
ерлотинібу
пацієнтам
віком до 18
років не
встановлені. Застосування
препарату
Ертіноб  дітям
не
рекомендується.

Передозування.

Симптоми.

Однократне
пероральне
застосування
ерлотинібу у
дозах до 1000 мг
здоровими
добровольцями,
та до 1600 мг
пацієнтами з
раком
переносилося
задовільно.
Переносимість
багатократного
прийому
препарату
двічі на добу
у дозі 200 мг у
здорових
добровольців
погіршувалася
лише після
кількох днів
застосування.
Згідно з
даними цих
досліджень, у
разі перевищення
рекомендованої
дози можливі
тяжкі побічні
реакції:
діарея,
висипання та,
імовірно,
підвищення
рівня
печінкових
трансаміназ.

Лікування.

При
підозрі на
передозування
лікування
слід
припиняти і
проводити
симптоматичну
терапію.

Побічні
реакції.

Монотерапія
недрібноклітинного
раку легень.

У
більшості випадків
висипання
виникали у
вигляді еритематозних
та папулопустульозних
висипів
легкого або
середнього
ступенів
тяжкості, що
виникало або
посилювалося
на ділянках
шкіри, доступних
для
сонячного
опромінення.
Пацієнтам,
які бувають
на
відкритому
сонці, рекомендується
носити
захисний
одяг та/або
застосовувати
сонцезахисні
засоби (наприклад,
мінераловмісні).

Побічні
реакції, що
виникали
частіше (≥ 3 %) у пацієнтів,
які
отримували
лікування
ерлотинібом,
ніж у
пацієнтів,
які
отримували
плацебо, у
базовому дослідженні
BR.21 та
щонайменше у
10 % пацієнтів у групі
ерлотинібу,
представлені
нижче за ступенями,
визначеними
згідно із
«Загальними
токсикологічними
критеріями»
Національного
інституту
раку (NCI-CTC).

Наступні
критерії
використовують
для визначення
частоти
побічних
реакцій: дуже
часто (≥1/10);
часто (≥1/100, <1/10);
нечасто (≥1/1000, <1/100);
рідко (≥1/10000, <1/1000);
дуже рідко (<1/10000),
в тому числі
окремі
повідомлення.

У кожній
групі
побічні
реакції
зазначені у
порядку
зменшення
проявів.

Інфекції та
інвазії: дуже
часто – тяжкі
інфекції (з
або без нейтропенії,
пневмонія,
сепсис,
запалення
підшкірної
клітковини).

З боку
обміну
речовин,
метаболізму: дуже
часто –
анорексія.

З боку
органів зору: дуже
часто –
кон’юнктивіт,
сухий
кератокон’юнктивіт.

З боку
органів
дихання,
грудної
клітки та
середостіння:
дуже
часто –
задишка,
кашель.

З боку
шлунково-кишкового
тракту: дуже
часто –
діарея (може
призвести до
дегідратації,
гіпокаліємії,
ниркової
недостатності),
нудота,
блювання,
стоматит,
біль у животі.

З боку шкіри
та
підшкірної
клітковини: дуже
часто –
висипання
(включаючи
вугреподібний
дерматит),
свербіж,
сухість
шкіри.

Загальні
розлади: дуже
часто –
втомлюваність.

Наступні
критерії
використовують
для визначення
частоти
побічних
реакцій: дуже
часто (≥1/10);
часто (≥1/100, <1/10);
нечасто (≥1/1000, <1/100);
рідко (≥1/10000, <1/1000);
дуже рідко (<1/10000),
в тому числі
окремі
повідомлення.

У кожній
групі
побічні
реакції зазначені
у порядку
зменшення
проявів.

Інфекції та
інвазії: дуже
часто – тяжкі
інфекції (з
або без
нейтропенії,
пневмонія,
сепсис, запалення
підшкірної
клітковини).

З боку
обміну
речовин,
метаболізму: дуже
часто –
зниження
маси тіла.

Психічні
розлади: дуже
часто –
депресія.

З боку
нервової
системи: дуже
часто –
головний
біль,
нейропатія.

З боку
органів
дихання,
грудної
клітки та
середостіння: дуже
часто –
кашель.

З боку
шлунково-кишкового
тракту: дуже
часто –
діарея (може
призвести до
дегідратації,
гіпокаліємії,
ниркової
недостатності),
стоматит,
диспепсія,
метеоризм.

З боку шкіри
та
підшкірної клітковини: дуже
часто –
висипання
(включаючи
вугреподібний
дерматит),
алопеція.

Загальні
розлади: дуже
часто –
втомлюваність,
озноб,
гарячка.

У
пацієнтів,
які приймали
ерлотиніб у
вигляді
монотерапії,
та у
пацієнтів,
які приймали
препарат
одночасно з
хіміотерапією,
спостерігалися
нижчезазначені
побічні
реакції.

У кожній
групі
побічні
реакції
зазначені у порядку
зменшення
проявів.

З боку
органів зору: часто –
кератит (див.
розділ
«Особливості
застосування»),
кон’юнктивіт1;
нечасто –
зміни з боку
вій, включаючи
вростання
вій,
надмірний
ріст та
потовщення
вій; дуже
рідко –
перфорації
рогівки, утворення
виразок
рогівки,
увеїт.

З  боку
органів
дихання,
грудної
клітки та середостіння:
часто
– носові
кровотечі;
серйозне
інтерстиціальне
захворювання
легень (ІЗЛ), включаючи
ІЗЛ з
летальними
наслідками у
пацієнтів з
недрібноклітинним
раком легень
або іншими
поширеними
солідними
пухлинами,
які
отримували
ерлотиніб
(див. розділ «Особливості
застосування»).

З боку
шлунково-кишкового
тракту: дуже
часто –
діарея (у
тому числі
летальні
випадки (див.
розділ
«Особливості
застосування»));
часто –
шлунково-кишкові
кровотечі
(деякі з них
були
пов'язані з одночасним
застосуванням
варфарину, а
інші – з
прийомом
нестероїдних
протизапальних
засобів, у тому
числі окремі
випадки з
летальним
наслідком (див.
розділи «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види взаємодій»
та
«Особливості
застосування»));
нечасто – шлунково-кишкові
перфорації, у
тому числі окремі
випадки з
летальним
наслідком
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

З боку
печінки та
жовчовивідних
шляхів: дуже
часто –
порушення
функції
печінки (включаючи
підвищення
аланінамінотрансферази
(АЛТ),
аспартатамінотрансферази
(АСТ), білірубіну),
в основному
були легкого
або
помірного
ступеня
тяжкості,
транзиторними
за характером
або пов'язані
з
метастазами
в печінку;
рідко –
печінкова
недостатність
(у тому числі
летальні
випадки).
Ускладнюючими
факторами
були фонові
хвороби
печінки або одночасне
застосування
гепатотоксичних
лікарських
засобів (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

З боку шкіри
і підшкірної
клітковини: часто –
алопеція,
сухість
шкіри1,
пароніхія,
фолікуліт,
акне/вугреподібний
дерматит,
тріщини
шкіри;
нечасто –
гірсутизм,
зміни з боку
брів,
ламкість та
втрата нігтів,
реакції з
боку шкіри
легкого
ступеня тяжкості,
такі як
гіперпігментація;
рідко – синдром
долонно-підошовної
еритродизестезії;
дуже рідко – синдром
Стівенса-Джонсона/токсичний
епідермальний
некроліз (у
тому числі
летальні
випадки (див.
розділ «Особливості
застосування»)).

З боку нирок
та сечовивідних
шляхів: часто –
ниркова
недостатність1,
нечасто –
нефрит1,
протеїнурія1.

1 У
клінічному
дослідженні
PA.3.

Термін
придатності.

2 роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
при
температурі
не вище 30 °С в
оригінальній
упаковці.

Зберігати
у
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

По 15
таблеток у
блістері. По 2 блістери у
картонній
упаковці.

Категорія
відпуску.

За рецептом.

Виробник.

Нобел
Ілач Санаї  ве
Тіджарет А.Ш.

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження його
діяльності.

Квартал
Санкаклар,
пр. Ескі
Акчакоджа, №299,
81100  м. Дюздже,
Туреччина.