ІНСТРУКЦІЯ

для медичного застосування лікарського засобу

АЛІТЕР

(ALITER)

Склад:

діюча
речовина: perindopril;

1 таблетка містить 4 мг периндоприлу
терт-бутиламіну, що еквівалентно 3,338 мг периндоприлу,

або 8 мг периндоприлу терт-бутиламіну, що еквівалентно
6,676 мг периндоприлу;

допомiжнi речовини: лактоза,
моногідрат; целюлоза мікрокристалічна; кремнію діоксид колоїдний безводний;
магнію стеарат.

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні фізико-хімічні властивості: круглі
двоопуклі таблетки від білого до майже білого кольору.

Фармакотерапевтична
група.

Інгібітори
ангіотензинперетворювального ферменту (АПФ), монокомпонентні.

Периндоприл.
Код АТХ C09A A04.

Фармакологiчнi властивості.

Фармакодинаміка.

Периндоприл – інгібітор ферменту, який перетворює
ангіотензин І в ангіотензин ІІ (АПФ). Перетворювальний фермент, або кіназа,
‒ це екзопептидаза, яка робить можливим перетворення ангіотензину І у
судинозвужувальний ангіотензин ІІ, а також спричиняє розпад вазодилататора
брадикініну до неактивного гептапептиду. Інгібування АПФ призводить до
зменшення концентрації ангіотензину ІІ у плазмі крові, що підвищує активність
реніну у плазмі крові (за механізмом зворотного зв’язку) та знижує секрецію
альдостерону. Оскільки АПФ інактивує брадикінін, інгібування АПФ також
призводить до підвищення активності циркулюючої та місцевої калікреїн-кінінової
системи і, таким чином, також призводить до активації системи простагландинів.
Цей механізм дії зумовлює зниження артеріального тиску інгібіторами АПФ і
частково відповідає за появу деяких побічних ефектів (наприклад, кашлю).

Периндоприлу терт-бутиламін діє через свій активний
метаболіт – периндоприлат. Інші метаболіти не демонструють активності в
інгібуванні АПФ в експериментальних умовах.

Артеріальна гіпертензія.

Периндоприл ефективно знижує артеріальний тиск при
всіх ступенях артеріальної гіпертензії: легкій, помірній та тяжкій; зниження
систолічного та діастолічного артеріального тиску спостерігається у хворого, як
в положенні лежачи, так і в положенні стоячи.

Периндоприл зменшує опір периферичних судин, що
призводить до зниження артеріального тиску. Внаслідок цього, збільшується
периферичний кровотік без впливу на частоту серцевих скорочень.

Зазвичай збільшується і нирковий кровотік, тоді як
швидкість клубочкової фільтрації (ШКФ) зазвичай не змінюється.

Максимальний
антигіпертензивний ефект розвивається через 4–6 годин після одноразового
прийому та зберігається щонайменше 24 години: співвідношення Т/Р (мінімальна
ефективність/максимальна ефективність упродовж доби) периндоприлу становить 87–100
%.

Артеріальний тиск знижується швидко. У пацієнтів,
які відповіли на лікування, нормалізація артеріального тиску відбувається
протягом місяця та зберігається без тахіфілаксії.

У разі припинення застосування периндоприлу ефект
відміни не виникає.

Периндоприл зменшує гіпертрофію лівого шлуночка.

Клінічні дослідження довели, що периндоприл має
судинорозширювальні властивості. Він покращує еластичність великих артерій та
зменшує співвідношення товщини стінки до просвіту судини для малих артерій.

Комбінована терапія з тіазидним діуретиком виявляє
адитивний синергічний ефект. Комбінація інгібітора АПФ та тіазидного діуретика
також зменшує ризик гіпокаліємії, спричиненої діуретиком.

Серцева недостатність.

У процесі
експериментальних досліджень застійна серцева недостатність була спричинена перев’язуванням
коронарної артерії. Доведено, що периндоприл зменшує гіпертрофію міокарда та
надмірну кількість субендокардіального колагену, відновлює співвідношення
міозину до ізоензиму та знижує частоту виникнення реперфузійної аритмії.

Периндоприлу
терт-бутиламін полегшує роботу серця шляхом зменшення перед- та
післянавантаження на серце.

Дослідження за
участю пацієнтів із серцевою недостатністю продемонстрували:

-     зменшення тиску наповнення правого та лівого шлуночків;

-     зниження системного периферичного опору;

-     збільшення серцевого індексу та покращення серцевого викиду;

-     збільшення регіонального кровотоку у м’язах міокарда.

У процесі
порівняльних досліджень перше призначення 2 мг периндоприлу пацієнтам із
серцевою недостатністю легкого та середнього ступеня не було пов’язано з
будь-яким достовірним зниженням артеріального тиску порівняно з таким при
застосуванні плацебо.

Фармакокінетика.

Абсорбція.

Після перорального прийому периндоприл швидко
всмоктується, максимальна концентрація у плазмі крові досягається протягом 1 години.
Період напіврозпаду периндоприлу у плазмі крові становить 1 годину.

Периндоприл є проліками. 27 % загальної кількості
прийнятого периндоприлу визначається в крові у вигляді активного метаболіту –
периндоприлату. Крім активного метаболіту – периндоприлату, препарат утворює 5
метаболітів, які є неактивними. Максимальна концентрація периндоприлату у
плазмі крові досягається через 3–4 години після прийому.

Вживання їжі зменшує перетворення периндоприлу в
периндоприлат, отже, зменшується його біодоступність, тому добову дозу
периндоприлу терт-бутиламіну рекомендується приймати одноразово вранці перед їжею.

Відзначається лінійна залежність між дозою
периндоприлу та його концентрацією у плазмі крові.

Розподіл.

Об’єм розподілу незв’язаного периндоприлату
становить приблизно 0,2 л/кг. Зв’язування периндоприлату з білками плазми
становить 20 %, головним чином ‒ з АПФ, але цей показник дозозалежний.

Виведення.

Периндоприлат виводиться із сечею. Період
остаточного напіввиведення незв’язаної фракції становить приблизно 17 годин.
Стадія рівноважної концентрації у плазмі крові настає через 4 дні від початку
лікування.

Особливі групи пацієнтів.

Виведення периндоприлату уповільнюється у пацієнтів
літнього віку, а також у пацієнтів із серцевою або нирковою недостатністю.
Рекомендовано підбирати дозу для пацієнтів з нирковою недостатністю, враховуючи
ступінь недостатності (кліренсу креатиніну).

Діалізний кліренс периндоприлату – 70 мл/хв.

Кінетика
периндоприлу змінюється у хворих на цироз печінки: печінковий кліренс
периндоприлу зменшується вдвічі. Однак кількість периндоприлату, що
утворюється, не зменшується. Отже, таким хворим не потрібно коригувати дозу.

Клінічні характеристики.

Показання.

-
Артеріальна гіпертензія;

-
серцева недостатність;

-
запобігання виникненню
повторного інсульту у пацієнтів із цереброваскулярними захворюваннями;

-
запобігання серцево-судинним
ускладненням у пацієнтів з документально підтвердженою стабільною ішемічною
хворобою серця.

Довготривале лікування зменшує ризик виникнення інфаркту міокарда та
серцевої недостатності (за результатами дослідження EUROPA).

Протипоказання.

-
Підвищена чутливість до діючої
речовини або до будь-якої з допоміжних речовин, або до будь-якого іншого
інгібітору АПФ;

-
ангіоневротичний набряк в
анамнезі після застосування інгібітору АПФ (див. розділ «Особливості
застосування»);

-
ідіопатичний або спадковий
ангіоневротичний набряк;

-
одночасне призначення з
препаратами, що містять діючу речовину аліскірен, пацієнтам, хворим на цукровий
діабет, або з порушенням функції нирок                   (ШКФ < 60 мл/хв/1,73 м2)
(див. розділи «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»
та «Особливості застосування»);

-
вагітність або період
планування жінками вагітності (див. розділ «Застосування у період вагітності
або годування груддю»);

-
одночасне застосування з
сакубітрилом/валсартаном (див. розділи «Особливості застосування» та «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та
інші види взаємодій»);

-
екстракорпоральні методи
лікування, які призводять до контакту крові з негативно зарядженими поверхнями
(див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»);

-
значний двобічний стеноз ниркових
артерій або стеноз артерії єдиної функціонуючої нирки (див. розділ «Особливості
застосування»).

Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій.

Дані клінічних досліджень свідчать, що подвійна
блокада ренін-ангіотензин-альдостеронової системи (РААС) шляхом одночасного
прийому інгібіторів АПФ, блокаторів рецепторів ангіотензину ІІ або аліскірену
асоціюється з більш високою частотою побічних реакцій, таких як гіпотензія,
гіперкаліємія та зниження функції нирок (включаючи гостру ниркову
недостатність), порівняно із застосуванням одного препарату, що впливає на РААС
(див. розділи «Протипоказання» та
«Особливості застосування»).

Лікарські засоби, що спричиняють гіперкаліємію.

Деякі лікарські
засоби або терапевтичні класи лікарських засобів можуть спричинити гіперкаліємію,
а саме: аліскірен; солі калію; калійзберігаючі діуретики; інгібітори АПФ;
антагоністи рецепторів ангіотензину ІІ; нестероїдні протизапальні засоби
(НПЗЗ); гепарини; імуносупресори, такі як циклоспорин або такролімус,
триметоприм. Одночасне застосування вказаних лікарських засобів підвищує ризик
виникнення гіперкаліємії.

Одночасне застосування протипоказано (див. розділ «Протипоказання»).

Аліскірен.

Протипоказане
(див. розділ «Протипоказання») одночасне застосування периндоприлу з
аліскіреном пацієнтам, хворим на цукровий діабет, або пацієнтам із порушеннями
функції нирок з огляду на підвищений ризик виникнення гіперкаліємії, погіршення
функції нирок, кардіоваскулярної захворюваності та летальності.

Екстракорпоральні методи лікування.

Екстракорпоральні
методи лікування, що призводять до контакту крові з негативно зарядженими
поверхнями, такими як, високопроточні мембрани для діалізу або гемофільтрації
(наприклад, поліакрилові мембрани) та для аферезу ліпопротеїдів низької
щільності з декстрансульфатом, що може призвести до підвищення ризику
виникнення тяжких анафілактоїдних реакцій (див. розділ «Протипоказання»). У
разі необхідності такого лікування, слід розглянути можливість використання
діалізної мембрани іншого типу або застосування іншого класу антигіпертензивних
препаратів.

Сакубітрил/валсартан.

Одночасне
застосування периндоприлу з сакубітрилом/валсартаном протипоказане, оскільки
одночасне інгібування неприлізину та АПФ може призвести до підвищення ризику
розвитку ангіоневротичного набряку. Розпочинати застосування
сакубітрилу/валсартану слід не раніше ніж через 36 годин після прийому останньої
дози периндоприлу. Терапію периндоприлом слід розпочинати не раніше ніж через
36 годин після прийому останньої дози сакубітрилу/валсартану (див. розділи
«Протипоказання» та «Особливості застосування»).

Одночасне застосування не рекомендоване (див. розділ «Особливості
застосування»).

Аліскірен.

При одночасному
застосуванні периндоприлу з аліскіреном у будь-яких інших пацієнтів, як і у
хворих на цукровий діабет або пацієнтів з порушеною функцією нирок, ризик
виникнення гіперкаліємії, погіршення функції нирок та кардіоваскулярної
захворюваності і летальності підвищується.

Одночасне застосування інгібіторів АПФ та блокаторів рецепторів
ангіотензину.

Опубліковано
дані про те, що у пацієнтів зі встановленим атеросклерозом, серцевою
недостатністю або цукровим діабетом з ураженням органів-мішеней одночасне
застосування інгібіторів АПФ та блокаторів рецепторів ангіотензину
супроводжувалося підвищенням частоти виникнення артеріальної гіпотензії,
непритомності, гіперкаліємії та погіршенням функції нирок (у тому числі гострої
ниркової недостатності) порівняно з такими при монотерапії препаратами, що
впливають на РААС. Подвійна блокада (тобто комбінація інгібітора АПФ з
антагоністами рецепторів ангіотензину ІІ) може бути застосована в
індивідуальних випадках та під ретельним контролем функції нирок, рівня калію
та артеріального тиску.

Естрамустин.

Підвищується
ризик виникнення побічних реакцій, таких як ангіоневротичний набряк
(ангіоедема).

Ко-тримоксазол (триметоприм/сульфаметоксазол).

У пацієнтів,
які одночасно застосовують ко-тримоксазол (триметоприм/ сульфаметоксазол),
можливе підвищення ризику розвитку гіперкаліємії (див. розділ «Особливості
застосування»).

Калійзберігаючі діуретики (наприклад, триамтерен, амілорид та інші), солі
калію.

Можливе виникнення гіперкаліємії (потенційно
летальної), особливо у пацієнтів з нирковою недостатністю (адитивний
гіперкаліємічний ефект). Вищезазначені препарати не рекомендовані для
одночасного застосування з периндоприлом (див. розділ «Особливості
застосування»). Однак, якщо одночасне призначення вищезазначених речовин
необхідне, їх слід застосовувати з обережністю та проводити частий моніторинг
рівня калію у плазмі крові. Щодо застосування спіронолактону при серцевій
недостатності див. пункт «Одночасне
застосування, яке потребує особливої уваги».

Літій.

При
застосуванні інгібіторів АПФ з препаратами літію повідомлялося про оборотне підвищення концентрації літію у плазмі
крові і, відповідно, підвищення ризику його токсичної дії. Не рекомендується
застосовувати периндоприл із препаратами літію. У разі доведеної необхідності
такого призначення обов’язково слід ретельно контролювати рівень літію у плазмі
крові (див. розділ «Особливості застосування»).

Одночасне застосування, що потребує особливої уваги.

Протидіабетичні засоби (інсулін, пероральні цукрознижувальні засоби).

Епідеміологічні
дослідження припускають, що одночасне застосування інгібіторів АПФ та
цукрознижувальних засобів (інсулін, пероральні цукрознижувальні засоби) може
призвести до посилення цукрознижувального ефекту з ризиком розвитку
гіпоглікемії. Найвірогідніше цей феномен може виникати у перші тижні
комбінованого лікування та у пацієнтів з нирковою недостатністю.

Баклофен.

Посилюється
антигіпертензивний ефект. У разі необхідності слід контролювати артеріальний
тиск та адаптувати дозу антигіпертензивних засобів.

Діуретики.

У пацієнтів,
які приймають діуретики, та особливо у тих, у кого порушений
водно-електролітний обмін, можливе надмірне зниження артеріального тиску після
початку лікування інгібітором АПФ. Імовірність розвитку гіпотензивного ефекту
знижується завдяки відміні діуретика, підвищенню об’єму циркулюючої крові або вживанню
солі перед початком терапії периндоприлу терт-бутиламіном. Лікування слід
розпочинати з низьких доз та поступово їх збільшувати.

При артеріальній
гіпертензії, коли попередньо призначений діуретик міг спричинити недостатність
води/електролітів, його необхідно відмінити перед початком лікування
інгібітором АПФ (у таких випадках прийом діуретика може бути поновлено з часом)
або необхідно призначити інгібітор АПФ у низькій дозі з поступовим її
підвищенням.

При застійній
серцевій недостатності на тлі прийому діуретика прийом інгібітора АПФ
слід розпочинати з мінімальної дози, можливо, після зниження дози діуретика.

У будь-якому
випадку необхідно контролювати функцію нирок (рівень креатиніну) протягом
перших тижнів лікування інгібітором АПФ.

Калійзберігаючі діуретики (еплеренон, спіронолактон).

У разі одночасного застосування еплеренону або
спіронолактону у дозах від 12,5 мг до           50 мг на добу з низькими дозами
інгібітору АПФ необхідно мати на увазі, що:

-
у випадку недотримання
рекомендацій щодо призначення даної комбінації існує ризик виникнення
гіперкаліємії (можливо, летальної) під час лікування пацієнтів із серцевою недостатністю
ІІ–ІV класу за NYHA та фракцією викиду < 40 %, які попередньо лікувалися
інгібітором АПФ та петльовим діуретиком;

-
перед призначенням такої
комбінації слід упевнитися у відсутності гіперкаліємії та ниркової
недостатності;

-
рекомендовано проводити ретельний
моніторинг каліємії та креатинінемії щотижнево під час першого місяця лікування
та щомісячно надалі.

НПЗЗ, включаючи ацетилсаліцилову кислоту ≥ 3 г/добу.

Можливе послаблення антигіпертензивного ефекту під час одночасного
застосування інгібіторів АПФ з НПЗЗ, такими як ацетилсаліцилова кислота у
протизапальних дозах, інгібітори ЦОГ-2, неселективні НПЗЗ. Одночасне
застосування інгібіторів АПФ та НПЗЗ може призвести до збільшення ризику погіршення
функції нирок, у тому числі імовірності розвитку гострої ниркової недостатності,
підвищення рівня калію у плазмі крові, особливо у пацієнтів із порушеннями
функції нирок в анамнезі. Таку комбінацію слід призначати з обережністю,
зокрема пацієнтам літнього віку. Пацієнтам слід відновити водний баланс, також
необхідно приділити увагу моніторингу функції нирок одразу після призначення
комбінованої терапії та періодично надалі.

Рацекадотрил.

Відомо, що
інгібітори АПФ (наприклад, периндоприл) можуть спричинити розвиток
ангіоневротичного набряку. Цей ризик може зростати при одночасному застосуванні
з рацекадотрилом (лікарським засобом, який використовується для лікування
гострої діареї).

Інгібітори mTOR (наприклад, сиролімус, еверолімус, темсиролімус).

У пацієнтів,
які одночасно застосовують інгібітори mTOR, можливе підвищення ризику розвитку
ангіоневротичного набряку (див. розділ «Особливості застосування»).

Одночасне застосування, що потребує уваги.

Антигіпертензивні засоби та вазодилататори.

Одночасне застосування антигіпертензивних засобів може підвищити
гіпотензивний ефект периндоприлу терт-бутиламіну. Одночасне застосування з нітрогліцерином
та іншими нітратами або з іншими вазодилататорами може сприяти додатковому
зниженню артеріального тиску.

Гліптини (лінагліптин, саксагліптин, ситагліптин, вільдагліптин).

У пацієнтів,
яким призначено комбінацію гліптину та інгібітора АПФ, можливе підвищення
ризику виникнення ангіоедеми внаслідок того, що гліптин знижує активність
дипептилпептидази-ІV (ДПП-ІV).

Анестетики, трициклічні антидепресанти або антипсихотропні засоби.

Одночасне
застосування деяких анестетиків, трициклічних антидепресантів або
антипсихотропних засобів з інгібіторами АПФ може призвести до подальшого
зниження артеріального тиску (див. розділ «Особливості застосування»).

Симпатоміметики.

Симпатоміметики
можуть послабляти антигіпертензивну дію інгібіторів АПФ.

Золото.

Нітратоподібна реакція (симптоми: почервоніння
обличчя, нудота, блювання та артеріальна гіпотензія) виникає рідко у пацієнтів,
які одночасно приймають інгібітори АПФ, включаючи периндоприл, та ін’єкційні
препарати золота (натрію ауротіомалат).

Особливості
застосування.

Стабільна ішемічна хвороба серця.

Якщо протягом
першого місяця лікування периндоприлом спостерігався епізод нестабільної
стенокардії (будь-якої тяжкості), необхідно ретельно зважити співвідношення
ризик/користь перед тим, як вирішувати питання про продовження терапії.

Артеріальна гіпотензія.

Застосування інгібіторів АПФ може спричинити зниження артеріального тиску.
Симптоматична артеріальна гіпотензія спостерігається рідше у пацієнтів з
неускладненою артеріальною гіпертензією та є більш вірогідною у пацієнтів з
гіповолемією, у тих, хто приймає діуретики, перебуває на дієті з обмеженням
кількості солі, у пацієнтів на діалізі, у пацієнтів з діареєю або блюванням,
або у пацієнтів із тяжкою ренінзалежною артеріальною гіпертензією (див. розділи
«Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій» та «Побічні
реакції»). Симптоматична артеріальна гіпотензія більш імовірна у пацієнтів із
симптоматичною серцевою недостатністю, із супутньою нирковою недостатністю або
без неї. Виникнення симптоматичної артеріальної гіпотензії найбільш імовірне у
пацієнтів з більш тяжким ступенем серцевої недостатності, які приймають великі
дози петльових діуретиків, мають гіпонатріємію або ниркову недостатність
функціонального характеру. Для зниження ризику симптоматичної артеріальної
гіпотензії на початку терапії та на етапі підбору доз пацієнтам необхідно перебувати
під ретельним наглядом лікаря (див. розділи «Спосіб застосування та дози» та
«Побічні реакції»). Такі самі
застереження існують для пацієнтів з ішемічною хворобою серця або
цереброваскулярними захворюваннями, у яких надмірне зниження артеріального
тиску може спричинити виникнення інфаркту міокарда або інсульту.

При виникненні артеріальної гіпотензії пацієнту слід
надати горизонтальне положення та у разі необхідності ввести внутрішньовенно
0,9 % (9 мг/мл) розчин натрію хлориду. Транзиторна гіпотензія не є
протипоказанням для подальшого застосування препарату, який зазвичай можна
застосовувати без будь-яких перешкод після відновлення об’єму крові та
підвищення артеріального тиску.

У деяких пацієнтів із застійною серцевою недостатністю з нормальним або
зниженим артеріальним тиском периндоприлу терт-бутиламін може спричинити
додаткове зниження системного артеріального тиску. Цей ефект передбачуваний і
зазвичай не потребує відміни препарату. Якщо артеріальна гіпотензія стає
симптоматичною, може з’явитися необхідність зниження дози або відміни
препарату.

Стеноз аортального та мітрального
клапанів/гіпертрофічна кардіоміопатія.

Як і інші інгібітори АПФ, периндоприлу терт-бутиламін слід призначати з обережністю пацієнтам зі
стенозом мітрального клапана або обструкцією виходу з лівого шлуночка
(аортальний стеноз або гіпертрофічна кардіоміопатія).

Ниркова недостатність.

У разі ниркової
недостатності (кліренс креатиніну < 60 мл/хв) початкову дозу периндоприлу
слід призначати відповідно до кліренсу креатиніну пацієнта (див. розділ «Спосіб застосування та дози»), а
далі – залежно від відповіді
пацієнта на лікування. Моніторинг калію та креатиніну є звичайним стандартом
для таких пацієнтів (див. розділ «Побічні реакції»).

У пацієнтів із
симптоматичною серцевою недостатністю артеріальна гіпотензія, що виникає на
початку застосування інгібіторів АПФ, може призвести до порушення функції
нирок, у деяких випадках – із виникненням гострої ниркової недостатності, яка зазвичай оборотна.

У деяких пацієнтів із
двобічним стенозом ниркових артерій або стенозом артерії єдиної нирки при
застосуванні інгібіторів АПФ спостерігалося збільшення рівнів сечовини крові та
креатиніну у сироватці крові, які зазвичай поверталися до норми після
припинення лікування. Це особливо стосується пацієнтів із нирковою
недостатністю. При наявності супутньої реноваскулярної гіпертензії ризик
виникнення тяжкої артеріальної гіпотензії та ниркової недостатності
підвищується. Лікування таких пацієнтів слід розпочинати під ретельним наглядом
лікаря, з маленьких доз та з обережною титрацією доз. Зважаючи на вищезазначене,
лікування діуретиками може спричиняти виникнення артеріальної гіпотензії, тому
їх потрібно відмінити та проводити моніторинг функції нирок у перші тижні
лікування периндоприлу терт-бутиламіном.

У деяких пацієнтів з
артеріальною гіпертензією, у яких до початку лікування не було виявлено
реноваскулярних захворювань, розвивалося підвищення сечовини
крові та креатиніну сироватки крові, зазвичай незначне та тимчасове, особливо коли периндоприлу терт-бутиламін призначали одночасно з діуретиком. Але це
більш характерно для пацієнтів з уже існуючою нирковою недостатністю. Може
стати необхідним зниження дози та/або відміна діуретика та/або периндоприлу
терт-бутиламіну.

Пацієнти, які знаходяться на гемодіалізі.

У пацієнтів,
які перебувають на гемодіалізі з використанням високопроточних поліакрилових
мембран та приймають супутню терапію інгібіторами АПФ, виникали реакції
анафілактичного типу. Тому для таких пацієнтів необхідно прийняти рішення щодо
використання іншого типу діалізних мембран або іншого класу антигіпертензивних
препаратів.

Пацієнти після трансплантації нирки.

Досвід щодо
призначення периндоприлу
терт-бутиламіну пацієнтам після нещодавно перенесеної операції з
трансплантації нирки відсутній.

Гіперчутливість/ангіоневротичний набряк.

Повідомляли про рідкісні випадки виникнення
ангіоневротичного набряку обличчя, кінцівок, губ, слизових оболонок, язика,
голосової щілини та/або гортані у пацієнтів під час застосування інгібіторів
АПФ, у тому числі периндоприлу
терт-бутиламіну (див. розділ «Побічні реакції»). Це може статися будь-коли під час лікування. У таких випадках
необхідно терміново відмінити препарат і
встановити відповідний нагляд за станом пацієнта до повного зникнення
симптомів. В окремих випадках, коли набряк розповсюджується лише у зоні обличчя
та губ, стан пацієнта покращується зазвичай без лікування. Призначення
антигістамінних препаратів може бути корисним для зменшення симптомів.

Ангіоневротичний набряк, пов’язаний із набряком
гортані, може призвести до летальних наслідків. У випадках, коли набряк
розповсюджується на язик, голосову щілину або гортань, що спричиняє обструкцію
дихальних шляхів, необхідне термінове проведення невідкладної терапії, яка може
включати введення адреналіну та/або забезпечення прохідності дихальних шляхів.
Пацієнтам слід знаходитися під ретельним медичним наглядом до повного зникнення
симптомів та стабілізації стану.

Пацієнти, які в анамнезі мали ангіоневротичний
набряк, що не був пов’язаний із прийомом інгібітора АПФ, перебувають у групі підвищеного
ризику щодо виникнення ангіоедеми під час прийому інгібітора АПФ (див. розділ
«Протипоказання»).

Повідомляли про рідкісні випадки
виникнення інтестинального ангіоневротичного набряку у пацієнтів під час
лікування інгібіторами АПФ. У таких пацієнтів спостерігався абдомінальний біль
(з нудотою або блюванням чи без них); у деяких випадках не спостерігалося
попереднього ангіоневротичного набряку обличчя та рівень С-1 естерази був у
нормі. Діагноз інтестинального ангіоневротичного набряку був встановлений під
час комп’ютерної томографії черевної порожнини або ультразвукового дослідження,
або під час хірургічного втручання. Після відміни інгібітора АПФ симптоми
ангіоневротичного набряку зникали. Інтестинальний ангіоневротичний набряк
необхідно виключити під час проведення диференційного діагнозу у пацієнтів з
абдомінальним болем, які приймають інгібітори АПФ.

Одночасне застосування з сакубітрилом/валсартаном.

Одночасне застосування
периндоприлу з сакубітрилом/валсартаном протипоказане через підвищений ризик
розвитку ангіоневротичного набряку (див. розділ «Протипоказання»). Розпочинати
застосування сакубітрилу/валсартану слід не раніше ніж через 36 годин після
прийому останньої дози периндоприлу. У разі припинення лікування
сакубітрилом/валсартаном терапію периндоприлом слід розпочинати не раніше ніж
через 36 годин після прийому останньої дози сакубітрилу/валсартану (див.
розділи «Протипоказання» і «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші
види взаємодій»). Одночасне застосування інших інгібіторів нейтральної
ендопептидази (НЕП) (наприклад, рацекадотрилу) та інгібіторів АПФ також може призвести
до підвищення ризику розвитку ангіоневротичного набряку (див. розділ «Взаємодія
з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»). Тому перед початком
лікування інгібіторами НЕП (наприклад, рацекадотрилом) у пацієнтів, які
застосовують периндоприл, слід провести ретельну оцінку співвідношення
користь/ризик.

Одночасне застосування з інгібіторами mTOR (наприклад, сиролімусом,
еверолімусом, темсиролімусом).

Пацієнти, які одночасно лікуються
інгібіторами mTOR (наприклад, сиролімусом, еверолімусом, темсиролімусом),
можуть належати до групи підвищеного ризику, розвитку ангіоневротичного набряку
(наприклад, набряку дихальних шляхів або язика, з порушенням функції дихання
або без) (див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види
взаємодій»).

Анафілактоїдні реакції під час плазмаферезу ліпопротеїдів низької щільності
(ЛНЩ).

Рідко у пацієнтів, які приймають інгібітори АПФ,
під час проведення плазмаферезу ЛНЩ з використанням декстрансульфату можуть
виникнути небезпечні для життя анафілактоїдні реакції. Розвитку анафілактоїдних
реакцій можна уникнути, якщо перед проведенням кожного плазмаферезу тимчасово
припиняти лікування інгібіторами АПФ.

Анафілактоїдні реакції під час десенсибілізуючої терапії.

У пацієнтів,
які приймають інгібітори АПФ, під час десенсибілізуючого лікування препаратами,
що містять бджолину отруту, можуть виникати анафілактоїдні реакції. Цих реакцій
можна уникнути при тимчасовому припиненні застосування інгібітора АПФ, але
реакції можуть виникнути знову при необережному проведенні провокаційних проб.

Печінкова недостатність.

Випадки, коли на тлі прийому інгібітора АПФ
розвивається синдром, що починається з холестатичної жовтяниці та прогресує у блискавичний
некроз печінки та іноді летальний наслідок, виникають рідко. Механізм розвитку
даного синдрому невідомий. Пацієнтам, у яких розвинулася жовтяниця або значне
підвищення печінкових ферментів на тлі прийому інгібітора АПФ, необхідно
припинити його застосування та пройти відповідне медичне обстеження і отримати
лікування (див. розділ «Побічні реакції»).

Нейтропенія/агранулоцитоз/тромбоцитопенія та анемія.

Серед пацієнтів, які приймають інгібітори АПФ, було
зареєстровано випадки нейтропенії/агранулоцитозу, тромбоцитопенії та анемії. У
пацієнтів з нормальною функцією нирок та при відсутності інших факторів ризику
нейтропенія виникає рідко. Периндоприл слід призначати дуже обережно пацієнтам із
колагенозами, під час терапії імуносупресорами, алопуринолом або прокаїнамідом,
або при поєднанні цих обтяжуючих факторів, особливо на тлі існуючого порушення
функції нирок. Іноді у вищезазначених пацієнтів можуть розвиватися серйозні
інфекції, які у поодиноких випадках не відповідають на інтенсивну
антибіотикотерапію. Якщо периндоприл призначати таким пацієнтам, рекомендовано
періодично контролювати кількість лейкоцитів крові. Пацієнти повинні знати, що
необхідно повідомляти про будь-який прояв інфекційного захворювання (біль у
горлі, пропасницю).

Расовий фактор.

Інгібітори АПФ частіше спричиняють виникнення
ангіоневротичного набряку у пацієнтів негроїдної раси, ніж у представників
інших рас. Як і інші інгібітори АПФ, периндоприл менш ефективно знижує
артеріальний тиск у пацієнтів негроїдної раси, ніж у пацієнтів інших рас. Що,
можливо, пояснюється низьким рівнем реніну у крові пацієнтів афро-американців з
артеріальною гіпертензією.

Кашель.

Повідомляли про виникнення кашлю на тлі терапії
інгібіторами АПФ. За характеристиками кашель непродуктивний, стійкий та
припиняється після відміни препарату. Кашель, спричинений прийомом інгібіторів
АПФ, потрібно враховувати під час проведення диференційного діагнозу кашлю.

Хірургічне втручання/анестезія.

АЛІТЕР може блокувати вторинне утворення ангіотензину ІІ у відповідь на
компенсаторне вивільнення реніну у пацієнтів при хірургічному втручанні або під
час проведення анестезії препаратами, що спричиняють гіпотензію. Препарат слід
відмінити за 1 день до хірургічного втручання. У разі виникнення артеріальної
гіпотензії, якщо вважають, що вона спричинена зазначеним механізмом, стан
хворого можна нормалізувати шляхом збільшення об’єму циркулюючої крові.

Гіперкаліємія.

У деяких пацієнтів на тлі прийому інгібіторів АПФ,
у тому числі периндоприлу, відзначалося збільшення концентрації калію у
сироватці крові. До факторів ризику виникнення гіперкаліємії належать ниркова
недостатність, погіршення функції нирок, вік (понад 70 років), цукровий діабет,
інтеркурентні стани, такі як дегідратація, гостра серцева декомпенсація,
метаболічний ацидоз та одночасне застосування калійзберігаючих діуретиків
(наприклад, спіронолактону, еплеренону, триамтерену або амілориду), харчових
добавок, що містять калій, або замінників солі з калієм, або інших препаратів,
які спричиняють підвищення концентрації калію у сироватці крові (наприклад,
гепарину). Застосування харчових добавок, що містять калій, калійзберігаючих
діуретиків або замінників солі з калієм, особливо пацієнтам із порушеннями
функції нирок, може призвести до значного підвищення рівня калію у сироватці
крові. Гіперкаліємія може спричинити серйозну, іноді летальну аритмію. Якщо одночасне
застосування периндоприлу та будь-якої з вищезазначених речовин вважається
доречним, їх слід застосовувати з обережністю, часто проводячи моніторинг рівня
калію у сироватці крові (див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами
та інші види взаємодій»).

Пацієнти, хворі на цукровий діабет.

Пацієнтам, хворим на цукровий діабет, які приймають
пероральні цукрознижувальні засоби або отримують інсулін, необхідно ретельно
контролювати рівень глікемії протягом першого місяця терапії інгібіторами АПФ (див.
розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»).

Літій.

Одночасний прийом літію та периндоприлу зазвичай не
рекомендований (див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші
види взаємодій»).

Калійзберігаючі препарати, харчові добавки, що містять калій, або замінники
солі з калієм.

Одночасне застосування периндоприлу з
калійзберігаючими препаратами або харчовими добавками, що містять калій, не
рекомендується (див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші
види взаємодій»).

Подвійна блокада РААС.

Існують дані, що одночасний прийом інгібіторів АПФ,
блокаторів рецепторів ангіотензину ІІ або аліскірену підвищує ризик виникнення
гіпотензії, гіперкаліємії та зниження функції нирок (включаючи гостру ниркову
недостатність). Тому подвійна блокада РААС шляхом одночасного прийому
інгібіторів АПФ, блокаторів рецепторів ангіотензину ІІ або аліскірену не
рекомендована (див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші
види взаємодій»). Якщо лікування з одночасним застосуванням двох блокаторів
РААС вважається абсолютно необхідним, воно може відбуватися тільки під наглядом
спеціаліста та за умови частого ретельного моніторингу функції нирок, рівня
електролітів та артеріального тиску. Інгібітори АПФ та блокатори рецепторів
ангіотензину ІІ не слід застосовувати одночасно пацієнтам з діабетичною
нефропатією.

Первинний альдостеронізм.

Пацієнти з первинним гіперальдостеронізмом, як
правило, не відповідають на лікування антигіпертензивними препаратами, які
діють шляхом пригнічення ренін-ангіотензинової системи. Тому таким пацієнтам
застосовувати даний препарат не рекомендується.

Вагітність.

Застосування інгібіторів АПФ не рекомендується у
період вагітності. Якщо застосування інгібіторів АПФ вважається необхідним, жінки,
що планують вагітність, повинні бути переведені на
альтернативні антигіпертензивні препарати, які мають підтверджені дані про
безпеку при застосуванні у період вагітності. Якщо під час
лікування підтверджується вагітність, застосування лікарського засобу необхідно
негайно припинити та при необхідності розпочати альтернативну терапію (див.
розділи «Протипоказання» та «Застосування у період вагітності або годування
груддю»).

Допоміжні речовини.

До складу препарату входить лактоза, тому
пацієнтам із рідкісною спадковою непереносимістю галактози, синдромом
мальабсорбції глюкози-галактози, недостатністю лактази Лаппа не рекомендується
приймати периндоприлу терт-бутиламін.

Застосування у період вагітності або годування груддю.

Період вагітності.

Застосування інгібіторів АПФ протипоказане у період
вагітності (див. розділ «Протипоказання»). Лікарський засіб не слід
застосовувати вагітним або жінкам, які планують завагітніти. Якщо під час
лікування підтверджується вагітність, застосування лікарського засобу необхідно
негайно припинити і замінити іншим лікарським засобом, дозволеним для
застосування вагітним.

Епідеміологічні дані щодо ризику виникнення
тератогенного ефекту внаслідок прийому інгібіторів АПФ під час І триместру
вагітності не остаточні, тому незначного підвищення ризику не можна виключати.
Відомо, що прийом інгібіторів АПФ під час ІІ та                   ІІІ триместрів вагітності
призводить до фетотоксичності та неонатальної токсичності.

Якщо жінка приймала інгібітор АПФ під час ІІ
триместру вагітності, дитині рекомендовано провести ультразвукове дослідження
функції нирок та кісток черепа. Новонароджені, матері яких приймали інгібітори
АПФ у період вагітності, повинні знаходитися під ретельним наглядом через
можливість виникнення артеріальної гіпотензії.

Період годування груддю.

Не рекомендується застосування периндоприлу
терт-бутиламіну у період годування груддю у зв’язку з відсутністю даних щодо
його проникнення у грудне молоко. Під час годування груддю бажано призначити
альтернативне лікування з більш дослідженим профілем безпеки, особливо під час
годування новонародженого або недоношеного немовляти.

Фертильність.

Вплив на репродуктивну здатність або фертильність
відсутній.

Здатність впливати на швидкість реакції при керуванні автотранспортом або
іншими механізмами.

Периндоприлу терт-бутиламін
не виявляє прямого впливу на здатність керувати транспортними засобами або
працювати з іншими механізмами. Але у деяких пацієнтів можуть виникати
індивідуальні реакції, пов’язані зі зниженням артеріального тиску, особливо на
початку лікування або при одночасному застосуванні з іншими антигіпертензивними
препаратами. Як результат, здатність керувати транспортними засобами або
працювати з іншими механізмами може бути зниженою.

Спосіб застосування та дози.

Для перорального застосування. Таблетки не
підлягають поділу.

Таблетки
рекомендовано приймати 1 раз на добу вранці перед їжею.

Дозу підбирати
індивідуально, залежно від показників артеріального тиску (див. розділ
«Особливості застосування»).

Артеріальна
гіпертензія.

Периндоприлу
терт-бутиламін можна призначати, як монотерапію або у комбінації з препаратами
інших класів антигіпертензивних засобів.

Рекомендована
початкова доза становить 4 мг 1 раз на добу вранці.

У пацієнтів з високою активністю РААС (особливо пацієнти з реноваскулярною
гіпертензією, порушенням водно-електролітного балансу, серцевою декомпенсацією
або тяжкою гіпертензією) може надмірно знижуватися
артеріальний тиск після прийому першої дози. Таким пацієнтам рекомендується
розпочинати лікування з дози 2 мг (застосовувати інший лікарський засіб у
відповідному дозуванні) та початок терапії проводити під наглядом лікаря.

Дозу можна
підвищити до 8 мг 1 раз на добу через 1 місяць лікування.

На початку
застосування периндоприлу терт-бутиламіну можливе виникнення симптоматичної
артеріальної гіпотензії; це імовірніше для пацієнтів, які одночасно приймають
діуретики. Таким пацієнтам розпочинати лікування периндоприлом слід з
обережністю, оскільки у них може виникати дефіцит води та/або солі.

Якщо це
можливо, слід припинити прийом діуретика за 2–3 дні до початку терапії
периндоприлу терт-бутиламіном (див. розділ «Особливості застосування»).

Пацієнтам з
артеріальною гіпертензією, для яких не можна припинити застосування діуретиків,
лікування слід розпочинати з дози 2 мг (застосовувати інший лікарський засіб у
відповідному дозуванні). У таких пацієнтів слід контролювати функцію нирок та
рівень калію у сироватці крові. Подальше підвищення дози периндоприлу терт-бутиламіну
слід здійснювати залежно від показників артеріального тиску. У разі
необхідності терапію діуретиком можна
відновити.

Пацієнтам літнього віку лікування
слід розпочинати з дози 2 мг (застосовувати інший лікарський засіб у
відповідному дозуванні), яка може бути підвищена до 4 мг через                    1 місяць лікування, а потім, у разі
необхідності, до 8 мг з урахуванням функції нирок (див. Таблицю).

Серцева
недостатність.

Пацієнтам із
серцевою недостатністю, яким периндоприлу
терт-бутиламін зазвичай слід призначати одночасно з діуретиком, що виводить калій,
та/або дигоксином, та/або
β-блокатором, лікування рекомендовано розпочинати під ретельним
медичним наглядом та з початкової дози 2 мг (застосовувати інший лікарський
засіб у відповідному дозуванні), яку слід приймати вранці. Через 2 тижні за
умови доброї переносимості дозу підвищувати до 4 мг 1 раз на добу. Дозу підбирати
індивідуально, залежно від клінічного стану пацієнта.

Пацієнтам із
тяжкою серцевою недостатністю та іншим пацієнтам із групи високого ризику
(пацієнти з порушеннями функції нирок та тенденцією до порушень рівня
електролітів, пацієнти, які отримують одночасну терапію діуретиками та/або
вазодилататорами) лікування слід розпочинати під ретельним медичним наглядом (див.
розділ «Особливості застосування»).

У пацієнтів з високим
ризиком виникнення симптоматичної артеріальної гіпотензії, а    саме – у пацієнтів із дефіцитом
електролітів, з гіпонатріємією або без неї, пацієнтів із гіповолемією або тих,
хто отримував інтенсивну терапію діуретиками, слід провести корекцію вищезазначених
станів, якщо можливо, до призначення препарату. Артеріальний тиск, функцію
нирок та рівень калію у сироватці крові потрібно ретельно контролювати як до,
так і під час лікування (див. розділ «Особливості застосування»).

Запобігання
виникненню повторного інсульту у пацієнтів з цереброваскулярними
захворюваннями.

Рекомендована
початкова доза становить 2 мг (застосовувати інший лікарський засіб у
відповідному дозуванні) 1 раз на добу вранці. Після 2 тижнів лікування дозу
збільшувати до 4 мг 1 раз на добу вранці.

Якщо після 2
тижнів лікування препаратом АЛІТЕР пацієнт потребує додаткового контролю
артеріального тиску, можна призначити індапамід у дозі 1 таблетка на добу.
Лікування можна розпочинати будь-коли у термін від 2 тижнів до кількох років
після первинного інсульту.

Запобігання серцево-судинним
ускладненням у пацієнтів з документально підтвердженою стабільною ішемічною
хворобою серця.

Лікування розпочинати з 4 мг 1 раз на добу вранці.
Через 2 тижні, за умови доброї переносимості та з урахуванням функції нирок,
дозу підвищувати до 8 мг.

Пацієнтам літнього віку лікування
слід розпочинати з дози 2 мг (застосовувати інший лікарський засіб у
відповідному дозуванні) 1 раз на добу вранці; через тиждень дозу підвищувати до
4 мг; через 2 тижні з урахуванням функції нирок дозу підвищувати до        8 мг, як зазначено у таблиці нижче. Підвищення
дози можливе тільки за умови доброї переносимості попередньої дози.

Особливі групи пацієнтів.

Дозування для пацієнтів з
нирковою недостатністю повинно базуватися на кліренсі креатиніну, як зазначено
у таблиці нижче.

Таблиця – Підбір доз при нирковій недостатності

Кліренс
креатиніну (мл/хв)

Рекомендоване дозування

ClCR
≥ 60

4 мг на добу

30 < ClCR
< 60

2 мг (застосовувати інший лікарський засіб у відповідному дозуванні) на добу

15 < ClCR
< 30

2 мг (застосовувати інший лікарський засіб у відповідному дозуванні) через добу

Пацієнти, які перебувають на гемодіалізі

ClCR
< 15

2 мг (застосовувати інший лікарський засіб у відповідному дозуванні) на добу проведення діалізу

Діалізний кліренс периндоприлату – 70 мл/хв. Пацієнтам, які перебувають
на гемодіалізі, дозу слід приймати після проведення гемодіалізу.

Пацієнти з
печінковою недостатністю.

Пацієнти з
печінковою недостатністю не потребують підбору дози препарату (див. розділи «Фармакокінетика»
та «Особливості застосування»).

Діти.

Ефективність та безпеку застосування дітям не
вивчали, тому периндоприлу                         терт-бутиламін призначати дітям не
рекомендується.

Передозування.

Інформації про передозування периндоприлу
недостатньо. Симптоми, пов’язані з передозуванням інгібіторів АПФ, можуть бути
такими: артеріальна гіпотензія, циркуляторний шок, порушення електролітного
балансу, ниркова недостатність, гіпервентиляція, тахікардія, пальпітація,
брадикардія, запаморочення, тривожність, кашель.

При передозуванні рекомендується внутрішньовенне
введення розчину натрію хлориду    0,9 % (9 мг/мл). У разі виникнення
артеріальної гіпотензії пацієнту необхідно надати горизонтального положення з
низьким узголів’ям. У разі можливості слід забезпечити пацієнту інфузії
ангіотензину ІІ та/або внутрішньовенне введення катехоламінів. Периндоприл
можна видалити із системного кровообігу за допомогою гемодіалізу                (див. розділ «Особливості
застосування»). У разі виникнення резистентної до лікування брадикардії
показане застосування штучного водія ритму. Необхідно встановити постійний
моніторинг за основними показниками життєдіяльності, концентрацією електролітів
та креатиніну у сироватці крові.

Побічні
реакції.

Профіль безпеки периндоприлу відповідає профілю
безпеки інгібіторів АПФ.

Найчастішими побічними реакціями, які
спостерігалися під час застосування периндоприлу у процесі клінічних
досліджень, є: запаморочення, головний біль, парестезії, вертиго, порушення
зору, дзвін у вухах, артеріальна гіпотензія, кашель, задишка, біль у животі,
запор, діарея, порушення смаку (дисгевзія), диспепсія, нудота, блювання,
свербіж, шкірні висипання, судоми м’язів, астенія.

При застосуванні периндоприлу під час клінічних досліджень та у
післяреєстраційний період спостерігалися побічні ефекти, зазначені
нижче, з такою частотою виникнення: дуже часто
(≥ 1/10), часто (≥ 1/100, < 1/10), нечасто (≥ 1/1000, <
1/100), рідко (≥ 1/10000,      < 1/1000), дуже рідко (< 1/10000),
частота невідома (не можна визначити згідно з наявною інформацією).

MedDRA

Класи
систем органів

Побічні
реакції

Частота

З боку системи крові та лімфатичної системи

Еозинофілія

Нечасто

Агранулоцитоз або панцитопенія

Дуже рідко

Зниження рівня гемоглобіну та
гематокриту

Дуже рідко

Лейкопенія/нейтропенія

Дуже рідко

Гемолітична анемія у пацієнтів із
вродженою недостатністю глюкозо-6-фосфатдегідрогенази (див. розділ
«Особливості застосування»)

Дуже рідко

Тромбоцитопенія

Дуже рідко

Порушення метаболізму та обміну речовин

Гіпоглікемія (див. розділи
«Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій» та «Особливості
застосування»)

Нечасто

Гіперкаліємія, яка зникає після
відміни препарату (див. розділ «Особливості застосування»)

Нечасто

Гіпонатріємія

Нечасто

З боку психіки

Зміни настрою

Нечасто

Порушення сну

Нечасто

Депресія

Нечасто

З боку нервової системи

Запаморочення

Часто

Головний біль

Часто

Парестезія

Часто

Вертиго

Часто

Сонливість

Нечасто

Непритомність

Нечасто

Сплутаність свідомості

Дуже рідко

З боку органів зору

Порушення зору

Часто

З боку органів слуху та лабіринту

Дзвін у вухах

Часто

З боку серця

Пальпітація

Нечасто

Тахікардія

Нечасто

Стенокардія (див. розділ
«Особливості застосування»)

Дуже рідко

Аритмія

Дуже рідко

Інфаркт міокарда може виникати
внаслідок надмірного зниження артеріального
тиску у пацієнтів з високим ризиком (див. розділ «Особливості застосування»)

Дуже рідко

З боку судинної системи

Гіпотензія (та пов’язані з нею
симптоми)

Часто

Васкуліт

Нечасто

Інсульт може виникати внаслідок
надмірного зниження артеріального
тиску у пацієнтів з високим ризиком (див. розділ «Особливості застосування»)

Дуже рідко

Синдром Рейно

Частота
невідома

Припливи жару

Рідко

З боку респіраторної системи, органів грудної клітки та середостіння

Кашель

Часто

Задишка

Часто

Бронхоспазм

Нечасто

Еозинофільна пневмонія

Дуже рідко

Риніт

Дуже рідко

З боку шлунково-кишкового тракту

Біль у животі

Часто

Запор

Часто

Діарея

Часто

Порушення смаку (дисгевзія)

Часто

Диспепсія

Часто

Нудота

Часто

Блювання

Часто

Сухість у роті

Нечасто

Панкреатит

Дуже рідко

З боку гепатобіліарної системи

Цитолітичний або холестатичний
гепатит (див. розділ «Особливості застосування»)

Дуже рідко

З боку шкіри та підшкірної тканини

Свербіж

Часто

Шкірні висипання

Часто

Кропив’янка (див. розділ
«Особливості застосування»)

Нечасто

Ангіоневротичний набряк
обличчя, кінцівок, губ, слизових оболонок, язика, голосової щілини та/або
гортані (див. розділ «Особливості застосування»)

Нечасто

Реакції фоточутливості

Нечасто

Пемфігоїд

Нечасто

Гіпергідроз

Нечасто

Посилення симптомів псоріазу

Рідко

Мультиформна еритема

Дуже рідко

З боку скелетно-м’язової системи та сполучної тканини

Судоми м’язів

Часто

Артралгія

Нечасто

Міалгія

Нечасто

З боку сечовидільної системи

Ниркова недостатність

Нечасто

Гостра ниркова недостатність

Рідко

Анурія/олігурія

Рідко

З боку репродуктивної системи та молочних залоз

Еректильна дисфункція

Нечасто

З боку ендокринної системи

Синдром неадекватної секреції
антидіуретичного гормону (СНСАДГ)

Рідко

Загальні розлади

Астенія

Часто

Біль у грудній клітці

Нечасто

Нездужання

Нечасто

Периферичні набряки

Нечасто

Гіпертермія

Нечасто

Дослідження

Підвищення рівня сечовини у
крові

Нечасто

Підвищення креатиніну у плазмі крові

Нечасто

Підвищення рівня білірубіну у
плазмі крові

Рідко

Підвищення рівня печінкових ферментів

Рідко

Ушкодження, отруєння та ускладнення прийому

Падіння

Нечасто

Термін придатності.

2 роки.

Умови зберігання.

Зберігати при температурі
не вище 30 °C в оригінальній упаковці.

Зберігати у недоступному для дітей місці.

Упаковка.

По 10 таблеток у блістері, по 3 блістери разом з
інструкцією для медичного застосування у пачці з картону.

Категорія відпуску.

За рецептом.

Заявник.

ТОВ НВФ «МІКРОХІМ».

Місцезнаходження заявника.

Україна, 01013, м. Київ, вул.
Будіндустрії, буд. 5

Виробник.

ТОВ НВФ «МІКРОХІМ» (відповідальний за випуск серії,
не включаючи контроль/випробування серії).

АТ «Фармак» (виробництво за повним циклом).

Місцезнаходження виробника та
адреса місця провадження його діяльності.

Україна, 01013, м. Київ, вул.
Будіндустрії, буд. 5.

Україна, 04080, м. Київ, вул.
Кирилівська, 74.

Повідомити про небажане явище
при застосуванні лікарського засобу Ви можете за телефоном +38 (050) 309-83-54
(цілодобово).