ІНСТРУКЦІЯ

для медичного
застосування лікарського засобу

ЕСПА-ПРАЗОЛ®

(ESPA-PRAZOL®)

Склад:

діюча речовина: пантопразол;

1 таблетка  містить 45,17 мг
пантопразолу натрію сесквігідрату
(що еквівалентно 40,0 мг пантопразолу);

допоміжні речовини: мальтит, натрію карбонат безводний, кросповідон
(тип В), натрію кармелоза, кальцію стеарат;

оболонка таблетки: Opadry
II Yellow 85G52042 або
аналогічна [полівініловий
спирт, тальк, титану діоксид (Е171), макрогол 3350,
лецитин, заліза оксид жовтий (Е172)], натрію карбонат, метакрилової
кислоти та етилакрилату сополімера
(1:1) дисперсія 30 %, триетилацетат.

Лікарська форма.  Таблетки гастрорезистентні.

Основні фізико-хімічні властивості: жовті таблетки овальної
форми.

Фармакотерапевтична група. Препарат для
лікування кислотозалежних захворювань. Інгібітори
протонної помпи. Код АТХ А02В С02.

Фармакологічні властивості.

Фармакодинаміка.

Механізм дії. Пантопразол — заміщений бензимідазол,
який інгібує секрецію соляної кислоти у шлунку шляхом специфічної
блокади протонних помп парієтальних клітин. Пантопразол
трансформується в активну форму у кислотному середовищі в парієтальних
клітинах, де інгібує фермент H+-K+-АТФазу, тобто блокує кінцевий етап вироблення соляної
кислоти у шлунку. Інгібування залежить від дози
та пригнічує як базальну, так і стимульовану секрецію кислоти. Більшість
пацієнтів звільняються від симптомів протягом 2 тижнів. Застосування пантопразолу, як і інших інгібіторів протонної помпи
(ІПП) та інгібіторів H2-рецепторів, знижує кислотність у шлунку
і таким чином збільшує секрецію гастрину пропорційно до зменшення кислотності. Збільшення
секреції гастрину є оборотним. Оскільки пантопразол зв’язує фермент дистально
відносно до клітинного рецептора, він може інгібувати секрецію соляної
кислоти незалежно від стимуляції іншими речовинами (ацетилхолін, гістамін, гастрин). Ефект при
пероральному та внутрішньовенному застосуванні препарату однаковий.

При застосуванні пантопразолу збільшується рівень гастрину
натще. При короткотерміновому застосуванні препарату рівень гастрину у більшості випадків не перевищує верхньої
межі норми.  При довготривалому лікуванні рівні гастрину у більшості випадків зростають вдвічі.  Надмірне
їх збільшення, однак, виникає лише у поодиноких випадках.  Як
наслідок, іноді при довготривалому лікуванні спостерігається слабке або
помірне збільшення специфічних ендокринних (ECL) клітин у шлунку (подібно
до аденоматоїдної гіперплазії).  Однак,
згідно з проведеними на даний момент дослідженнями, утворення
клітин-попередників нейроендокринних пухлин (атипова гіперплазія) або
нейроендокринних пухлин шлунка, які було виявлено в дослідженнях на
тваринах, у людей не спостерігалося.

Виходячи з
результатів досліджень на тваринах, не можна повністю виключити вплив
довготривалого (більше одного року) лікування пантопразолом
на ендокринні параметри щитовидної залози.

На фоні лікування антисекреторними лікарськими засобами рівень гастрину в сироватці крові зростає у відповідь на
зниження секреції кислоти. Крім того, через зниження кислотності шлунка
підвищується рівень хромограніну А (CgA). Підвищений рівень CgA
може впливати на результати досліджень при діагностиці нейроендокринних
пухлин. Наявні опубліковані дані свідчать про те, що лікування інгібіторами
протонної помпи слід припинити за 5–14 днів до вимірювань рівня CgA. Це дозволяє рівню CgA
повернутися в діапазон нормальних значень, які можуть бути помилково
підвищеними після лікування ІПП.

Фармакокінетика.

Всмоктування. Пантопразол
всмоктується швидко, а максимальна концентрація в плазмі досягається вже
після одноразового перорального прийому дози 20 мг. В середньому через
2–2,5 години після прийому досягається максимальна концентрація в
сироватці на рівні близько 1–1,5 мкг/мл;
концентрація залишається постійною після багаторазового прийому. Фармакокінетичні властивості не змінюються після
одноразового чи повторного прийому.  В діапазоні доз від
10 до 80 мг фармакокінетика пантопразолу
в плазмі залишається лінійною як при пероральному прийомі, так і при
внутрішньовенному введенні. Встановлено, що абсолютна біодоступність
таблеток становить близько 77 %. Одночасний прийом їжі не впливає на AUC
(площа під кривою «концентрація — час») чи максимальну концентрацію в
сироватці, а отже, і на біодоступність. При
одночасному прийомі їжі збільшується лише варіативність латентного періоду.

Розподіл. Зв’язування пантопразолу
з білками сироватки становить близько 98 %. Об’єм розподілу становить
близько 0,15 л/кг.

Біотрансформація. Речовина метаболізується
майже виключно у печінці. Основним метаболічним шляхом є деметилування за допомогою CYP2C19 з подальшою
сульфатною кон’югацією; до інших метаболічних шляхів належить окислення за
допомогою CYP3A4.

Виведення. Кінцевий період напіввиведення
становить близько 1 години, а кліренс — 0,1 л/год/кг. Було відмічено декілька випадків затримки виведення. Завдяки
специфічному зв’язуванню пантопразолу з
протонними помпами парієтальних клітин період напіввиведення
не відповідає набагато більшій тривалості дії (пригніченню секреції
кислоти).

Основна частина метаболітів
пантопразолу виводиться із сечею (близько 80 %),
решта виводиться з калом. Основним метаболітом як в сироватці, так і в сечі
є десметилпантопразол, кон’югований
з сульфатом. Період напіввиведення основного
метаболіту (близько 1,5 години) ненабагато перевищує період напіввиведення пантопразолу.

Особливі групи пацієнтів.

Повільні метаболізатори. Близько 3 %
європейців мають низьку функціональну активність ферменту CYP2C19; їх
називають повільними метаболізаторами. В
організмах таких осіб метаболізм пантопразолу,
ймовірно, головним чином каталізується ферментом
CYP3A4. Після прийому однієї дози 40 мг пантопразолу
середня площа, обмежена фармакокінетичною кривою
«концентрація в плазмі — час», була приблизно в 6 разів більшою у повільних
метаболізаторів, ніж у осіб, які мають
функціонально активний фермент CYP2C19 (швидкі метаболізатори).
Середня пікова концентрація в плазмі зросла приблизно на 60 %. Ці
результати не впливають на дозування пантопразолу.

Порушення функції нирок. Рекомендацій щодо зниження
дози при призначенні пантопразолу пацієнтам з
погіршеною функцією нирок (у тому числі пацієнтам на діалізі) немає.  Як
і в здорових людей, період напіввиведення пантопразолу в них є коротким.  Діалізуються лише дуже невеликі кількості пантопразолу.  Попри те, що в основного метаболіту
помірно тривалий період напіввиведення
(2–3 години), виведення все одно є швидким, тому кумуляції не
відбувається.

Порушення функції печінки. Хоча у пацієнтів із цирозом
печінки (класи А та B за шкалою Чайлда — П’ю)
період напіввиведення зростає до 3–6 годин,
а AUC збільшується в 3–5 разів, максимальна концентрація в сироватці
збільшується лише незначним чином — у 1,3 раза
порівняно з такою у здорових добровольців.

Пацієнти літнього віку. Незначне збільшення AUC та Cmax у добровольців літнього віку порівняно
з відповідними показниками у більш молодих добровольців також не має
клінічного значення.

Діти. Після одноразового прийому дози 20 або 40 мг пантопразолу перорально AUC
та Cmax у дітей віком від 5 до 16
років знаходилися в межах відповідних значень у дорослих. Після
одноразового внутрішньовенного введення пантопразолу
в дозах 0,8 або 1,6 мг/кг дітям віком від 2 до 16 років не було відмічено значимого зв’язку між кліренсом пантопразолу й віком або масою тіла пацієнта. AUC та
об’єм розподілу відповідали даним, одержаним під час досліджень за участю
дорослих.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Дорослі та діти віком від 12 років.

- Рефлюкс-езофагіт.

Дорослі.

- Ерадикація
Helicobacter pylori (H. рylori) у пацієнтів з H. рylori-асоційованими виразками
шлунка та дванадцятипалої кишки у комбінації з відповідними антибіотиками.

- Виразка
дванадцятипалої кишки.

- Виразка шлунка.

- Синдром Золлінгера — Еллісона та інші
гіперсекреторні патологічні  стани.

Протипоказання. Підвищена чутливість до
активної речовини, похідних бензимідазолу або будь-якого допоміжного
компонента лікарського засобу.

Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види
взаємодій.

Лікарські засоби, абсорбція яких залежить від рН. Унаслідок повного та довготривалого інгібування секреції соляної кислоти пантопразол може впливати на абсорбцію препаратів, для
яких значення рН шлункового соку є важливим
фактором їх біодоступності (наприклад, деяких
протигрибкових препаратів, таких як кетоконазол, ітраконазол, позаконазол, або
інших препаратів, таких як ерлотиніб).

Інгібітори протеази ВІЛ. Не рекомендується сумісне
застосування пантопразолу з інгібіторами протеази
ВІЛ (такими як атазанавір), абсорбція яких
залежить від внутрішньошлункового рН, через суттєве зниження їх біодоступності
(див. розділ «Особливості застосування»).

У випадку, коли
сумісного застосування інгібіторів протеази ВІЛ з інгібіторами протонної
помпи не можна уникнути, рекомендується ретельний клінічний моніторинг
(наприклад, вірусного навантаження). Не слід перевищувати добову дозу пантопразолу 20 мг. Може виникнути необхідність
коригування дози інгібіторів протеази ВІЛ.

Кумаринові антикоагулянти (фенпрокумон
і варфарин). Сумісне застосування пантопразолу з варфарином або
фенпрокумоном не впливало на фармакокінетику варфарину, фенпрокумону або
МНІ (міжнародний нормалізований індекс).
Однак повідомлялось про підвищення МНІ та подовження протромбінового часу у пацієнтів, які сумісно
застосовували ІПП та варфарин або фенпрокумон. Підвищення МНІ та подовження протромбінового часу можуть призвести до розвитку
патологічної кровотечі і навіть смерті. У разі такого сумісного
застосування необхідно проводити моніторинг МНІ та протромбінового
часу.

Метотрексат. Повідомлялося, що одночасне застосування високих доз метотрексату (наприклад, 300 мг) та інгібіторів
протонної помпи збільшує рівні метотрексату в
крові у деяких пацієнтів. Пацієнтам, які застосовують високі дози метотрексату, наприклад хворим на рак або псоріаз,
рекомендується тимчасово припинити лікування пантопразолом.

Інші взаємодії. Пантопразол
значною мірою метаболізується в печінці через
систему ферментів цитохрому Р450. Основний шлях метаболізму — деметилування  за
допомогою CYP2С19 та інших метаболічних шляхів, у тому числі окиснення
ферментом CYP3А4. Дослідження з лікарськими засобами, які також метаболізуються за допомогою цих шляхів, такими як карбамазепін, діазепам, глібенкламід, ніфедипін та
пероральні контрацептиви, які містять левоноргестрел
і етинілестрадіол, не виявили клінічно значущих
взаємодій.

Не можна виключати
взаємодію пантопразолу з іншими препаратами, які метаболізуються через цю ж ферментну систему.

Результати цілого
ряду досліджень щодо можливих взаємодій вказують, що пантопразол
не впливає на метаболізм активних речовин, що метаболізуються
за допомогою CYP1A2 (наприклад, кофеїн, теофілін), CYP2С9 (наприклад, піроксикам, диклофенак, напроксен), CYP2D6 (наприклад, метопролол),
CYP2Е1 (наприклад, етанол), не впливає на р-глікопротеїн,
що асоціюється зі всмоктуванням дигоксину.

Не виявлено взаємодії
з одночасно призначеними антацидами.

Були проведені
дослідження взаємодії пантопразолу з одночасно
призначеними певними антибіотиками (кларитроміцин,
метронідазол, амоксицилін). Клінічно значущих
взаємодій між цими препаратами не виявлено.

Лікарські засоби, що інгібують або індукують CYP2C19.
Інгібітори
CYP2C19, такі як флувоксамін, можуть збільшувати
системний вплив пантопразолу. Слід розглянути
необхідність зниження дози препарату для пацієнтів, які отримують
довготривалу терапію пантопразолом у високих
дозах, та для пацієнтів із порушеннями функції печінки. Індуктори
ферментів, що впливають на CYP2C19 та CYP3A4, такі як рифампіцин
і звіробій звичайний (Hypericum perforatum), можуть знижувати плазмові концентрації
ІПП, які метаболізуються через ці ферментні
системи.

Вплив лікарського засобу на
результати лабораторних тестів. Повідомлялося про хибнопозитивні результати деяких скринінгових
досліджень сечі на наявність тетрагідроканабіолу
у пацієнтів, які застосовували пантопразол. Для
підтвердження результатів потрібно розглянути можливість застосування
альтернативних методів дослідження.

Особливості
застосування.

Порушення функції печінки. У пацієнтів із тяжкими
порушеннями функції печінки необхідно регулярно контролювати рівень печінкових
ферментів, особливо під час довготривалого лікування. У разі підвищення
рівня печінкових ферментів лікування препаратом необхідно припинити (див.
розділ «Спосіб застосування та дози»).

Сумісне застосування з НПЗЗ. Застосовувати
лікарський засіб Еспа-празол®, таблетки по 40 мг,
для профілактики виразки шлунка та дванадцятипалої кишки внаслідок
тривалого прийому НПЗЗ слід тільки пацієнтам, які схильні до частих
загострень виразки шлунка та дванадцятипалої
кишки.

Оцінка рівня ризику
проводиться з урахуванням індивідуальних факторів, включаючи вік (> 65
років), анамнез розвитку виразки шлунка або дванадцятипалої кишки, а також
шлунково-кишкових кровотеч.

Злоякісні новоутворення шлунка. Симптоматична
відповідь на застосування пантопразолу може маскувати симптоми злоякісних новоутворень шлунка та
відтерміновувати їх діагностику. У разі тривожних
симптомів (наприклад: суттєва втрата маси тіла, періодичне блювання, дисфагія, блювання із кров’ю, анемія, мелена), а також
при наявності виразки шлунка або при підозрі на неї потрібно виключити
існування злоякісного процесу.

Якщо симптоми
зберігаються при адекватному лікуванні, необхідно провести додаткове
обстеження.

Інгібітори протеази ВІЛ. Не рекомендується сумісне
застосування пантопразолу з інгібіторами протеази
ВІЛ (такими як атазанавір), абсорбція яких
залежить від внутрішньошлункового рН, через суттєве зниження їх біодоступності
(див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види
взаємодій»).

Абсорбція вітаміну В12. Пантопразол може зменшувати
всмоктування вітаміну В12 (ціанокобаламіну) у зв’язку з
виникненням гіпо- і ахлоргідрії.
Це слід враховувати у разі зниженої маси тіла у пацієнтів або наявності
факторів, що знижують поглинання вітаміну В12 при довготривалому
лікуванні, або наявності відповідних клінічних симптомів.

Довготривале лікування. При довготривалому лікуванні,
особливо більше 1 року, пацієнти повинні знаходитись під регулярним
наглядом лікаря.

Інфекції шлунково-кишкового тракту, спричинені
бактеріями. Лікування препаратом Еспа-празол® дещо
підвищує ризик виникнення шлунково-кишкових інфекцій, спричинених такими
бактеріями, як  Salmonella і Campylobacter або C. Difficile.

Гіпомагніємія. Cпостерігалися рідкі випадки тяжкої
гіпомагніємії у пацієнтів, які отримували ІПП,
такі як пантопразол, протягом не менше трьох
місяців, у більшості випадків — протягом року. Можуть виникнути та спочатку
непомітно розвиватися такі серйозні клінічні прояви гіпомагніємії:
втома, тетанія, делірій, судоми, запаморочення та шлуночкова
аритмія. Гіпомагніємія може призвести до розвитку
гіпокальціємії та/або гіпокаліємії
(див. розділ «Побічні реакції»). У разі гіпомагніємії
(та гіпокальціємії і/або гіпокаліємії,
асоційованої з гіпомагніємією) в більшості
випадків стан пацієнтів покращувався після замісної коригуючої терапії
препаратами магнію та припинення прийому ІПП.

У пацієнтів, які
потребують довготривалої терапії, і пацієнтів, які приймають ІПП одночасно
з дигоксином або препаратами, що можуть
спричинити гіпомагніємію (наприклад, діуретики), потрібно визначати рівень магнію перед
початком лікування ІПП та періодично під час лікування.

Переломи кісток. Довготривале лікування
(більше 1 року) високими дозами інгібіторів протонної помпи помірно збільшує ризик перелому стегна, зап’ястя та
хребта, переважно у людей літнього віку або при наявності інших факторів
ризику. Спостережні дослідження вказують на те, що застосування інгібіторів
протонної помпи збільшує загальний ризик переломів на 10–40 %. Деякі з них
можуть бути обумовлені іншими факторами ризику. Пацієнти з ризиком розвитку
остеопорозу повинні отримувати лікування відповідно до діючих клінічних
рекомендацій та споживати достатню кількість вітаміну D та кальцію.

Тяжкі шкірні побічні реакції. Повідомлялося про
тяжкі шкірні побічні реакції, асоційовані із застосуванням пантопразолу, які можуть загрожувати життю або
призвести до летального наслідку, зокрема про мультиформну
еритему, синдром Стівенса — Джонсона, токсичний
епідермальний некроліз та медикаментозну реакцію
з еозинофілією і системними симптомами
(DRESS-синдром). Частота виникнення цих реакцій невідома (див. розділ
«Побічні реакції»). Пацієнтів слід проінформувати про ознаки та симптоми і
ретельно спостерігати за ними. Якщо з’являються симптоми, що вказують на ці
реакції, застосування пантопразолу треба негайно
припинити і розглянути можливість альтернативного лікування.

Підгострий шкірний червоний вовчак. Застосування інгібіторів
протонної помпи повʼязують із дуже рідкими
випадками розвитку підгострого шкірного червоного
вовчака. Якщо виникає ураження, особливо на ділянках,  що зазнають впливу сонячного світла, і це
супроводжується артралгією, пацієнту треба негайно звернутися до лікаря,
який розгляне необхідність припинення застосування лікарського засобу Еспа-празол®. Виникнення підгострого
шкірного червоного вовчака у пацієнтів під час попередньої терапії
інгібіторами протонної помпи підвищує ризик його розвитку при застосуванні
інших інгібіторів протонної помпи.

Вплив на результати лабораторних досліджень. Підвищений рівень хромограніну А (CgA) може
впливати на результати досліджень при діагностиці
нейроендокринних пухлин. Щоб уникнути такого впливу, лікування препаратом Еспа-празол® слід тимчасово припинити принаймні за 5
днів до проведення оцінки рівня CgA (див. розділ
«Фармакодинаміка»). Якщо рівні CgA та гастрину не
повернулися в діапазон нормальних значень після початкового вимірювання,
слід провести повторні вимірювання через 14 днів після відміни лікування
інгібіторами протонної помпи.

Натрій. Лікарський засіб містить менше 1 ммоль натрію
(23 г) на таблетку, тобто по суті є вільним від натрію.

Застосування у період
вагітності або годування груддю.

Вагітність. Наявні дані щодо застосування лікарського засобу Еспа-празол® вагітним жінкам (приблизно 300–1000 повідомлень про
результати вагітності) вказують на
відсутність ембріональної або фето/неонатальної токсичності препарату. У ході
досліджень на тваринах
спостерігалася
репродуктивна  токсичність.  Як запобіжний захід, слід уникати
застосування лікарського засобу Еспа-празол® вагітним жінкам.

Годування груддю. Дослідження на тваринах
показали екскрецію пантопразолу в грудне молоко.
Недостатньо даних щодо екскреції пантопразолу у
грудне молоко людини, проте про таку екскрецію повідомлялось. Не можна
виключати ризик для новонароджених/немовлят. Рішення про припинення годування груддю або припинення/утримання від
лікування препаратом Еспа-празол® потрібно приймати з урахуванням користі
від грудного вигодовування для дитини і користі від лікування препаратом Еспа-празол®
для жінки.

Фертильність. Пантопразол не порушував фертильність у
дослідженнях на тваринах.

Здатність впливати на
швидкість реакції при керуванні автотранспортом або іншими механізмами. Пантопразол
не впливає або має дуже незначний вплив на швидкість реакції при керуванні
автотранспортом або іншими механізмами. Необхідно брати до уваги можливий розвиток побічних реакцій, таких як
запаморочення та розлади зору (див. розділ «Побічні реакції»). У таких
випадках не слід керувати автотранспортом або працювати з іншими
механізмами.

Спосіб застосування
та дози.

Еспа-празол®, таблетки гастрорезистентні, слід приймати за 1 годину до їди
цілими, не розжовувати та не подрібнювати, запивати водою.

Дорослі та діти віком від 12 років.

Лікування рефлюкс-езофагіту.

Рекомендована доза
становить 1 таблетку лікарського засобу Еспа-празол®
40 мг на добу. В окремих випадках дозу можна подвоїти (2 таблетки лікарського
засобу Еспа-празол® 40 мг на добу), особливо за
відсутності ефекту від застосування інших препаратів для лікування рефлюкс-езофагіту. Для лікування рефлюкс-езофагіту,
як правило, потрібно 4 тижні. Якщо цього недостатньо, вилікування
можна очікувати протягом наступних 4 тижнів.

Дорослі.

Ерадикація H. рylori у комбінації з двома антибіотиками.

У дорослих пацієнтів
з виразкою шлунка та дванадцятипалої кишки та з позитивним результатом аналізу
на H. pylori
необхідно досягти ерадикації мікроорганізму за
допомогою комбінованої терапії. Слід зважати на місцеві дані щодо
бактеріальної резистентності та чинні рекомендації щодо використання і
призначення відповідних антибактеріальних засобів. Залежно від чутливості,
для ерадикації H. pylori у дорослих можуть бути
призначені такі терапевтичні комбінації:

а) 1 таблетка лікарського
засобу Еспа-празол®
40 мг 2 рази на добу

+ 1000 мг амоксициліну
2 рази на добу

+ 500 мг кларитроміцину
2 рази на добу;

б) 1 таблетка лікарського
засобу Еспа-празол® 40 мг 2 рази на добу

+ 400–500 мг метронідазолу (або 500 мг тинідазолу)
2 рази на добу

+ 250–500 мг кларитроміцину 2 рази на добу;

в) 1 таблетка лікарського
засобу Еспа-празол® 40 мг 2 рази на
добу

+ 1000 мг амоксициліну
2 рази на добу

+ 400–500 мг метронідазолу (або 500 мг тинідазолу)
2 рази на добу.

При застосуванні
комбінованої терапії для ерадикації H. pylori другу
таблетку лікарського засобу Еспа-празол® 40 мг слід приймати ввечері за 1 годину до
їди. Тривалість лікування становить 7 днів і може бути продовжена ще на 7
днів. Загальна тривалість лікування — не більше двох тижнів. Якщо
для забезпечення загоєння виразки показане подальше лікування пантопразолом, слід розглянути рекомендації щодо
дозування при виразках шлунка та дванадцятипалої кишки. Якщо комбінована
терапія не показана, наприклад пацієнтам з негативним результатом аналізу на
H. рylori,
для монотерапії лікарський засіб Еспа-празол® 40 мг застосовують у нижчезазначеному
дозуванні.

Лікування виразки
шлунка.

1 таблетка лікарського
засобу Еспа-празол® 40 мг на добу. В окремих
випадках дозу можна подвоїти  (2
таблетки лікарського засобу Еспа-празол® 40 мг на добу), особливо за
відсутності ефекту від застосування інших препаратів.

Для лікування виразки
шлунка, як правило, потрібно 4 тижні. Якщо цього недостатньо, загоєння
виразки можна очікувати протягом наступних 4 тижнів.

Лікування виразки
дванадцятипалої кишки.

1 таблетка лікарського
засобу Еспа-празол® 40 мг на добу. В окремих
випадках дозу можна подвоїти  (2
таблетки лікарського засобу Еспа-празол® 40 мг на добу), особливо за
відсутності ефекту від застосування інших препаратів.

Для лікування виразки
дванадцятипалої кишки, як правило, потрібно 2 тижні. Якщо цього
недостатньо, загоєння виразки можна очікувати протягом наступних 2 тижнів.

Лікування синдрому Золлінгера — Еллісона та інших
гіперсекреторних патологічних  станів.  Для тривалого лікування синдрому Золлінгера — Еллісона та
інших патологічних гіперсекреторних станів  початкова добова доза становить 80 мг (2
таблетки лікарського засобу Еспа-празол® 40 мг). При необхідності після цього дозу
можна титрувати, збільшуючи або зменшуючи,
залежно від показників кислотності шлункового соку. Дозу, що
перевищує 80 мг на добу, необхідно розподілити на два прийоми. Можливе
тимчасове збільшення дози до понад 160 мг пантопразолу,
але тривалість  застосування повинна
обмежуватися тільки періодом, потрібним для адекватного контролю
кислотності.

Тривалість лікування
синдрому Золлінгера — Еллісона
та інших патологічних станів не обмежена і залежить від клінічної
необхідності.

Порушення функцій печінки. Пацієнтам з тяжкими
порушеннями функцій печінки не слід перевищувати дозу 20 мг (1 таблетка лікарського
засобу Еспа-празол®
20 мг) на добу.

Не слід застосовувати
лікарський засіб Еспа-празол® для ерадикації H. рylori у комбінованій терапії пацієнтам із
порушеною функцією печінки середнього та тяжкого ступеня, оскільки на
сьогодні немає даних про ефективність і безпеку такого застосування для
цієї категорії пацієнтів

Порушення функцій нирок. Пацієнти з порушеннями
функцій нирок не потребують коригування дози. Не слід застосовувати лікарський засіб Еспа-празол® для ерадикації  H. рylori у комбінованій терапії пацієнтам із
порушеною функцією нирок, оскільки на сьогодні немає даних про ефективність
і безпеку такого застосування для цієї категорії пацієнтів.

Пацієнти літнього віку не потребують коригування
дози.

Діти. Еспа-празол® 40 мг показаний дітям віком від 12 років для лікування рефлюкс-езофагіту. Лікарський засіб не рекомендується
застосовувати дітям віком до 12 років, оскільки дані щодо безпеки і
ефективності препарату для цієї вікової категорії обмежені.

Передозування.

Симптоми
передозування невідомі.

Дози до 240 мг,
введені внутрішньовенно протягом 2 хвилин, добре переносилися. Оскільки пантопразол екстенсивно зв’язується з білками, він не належить
до препаратів, що можуть бути легко виведеними за допомогою діалізу.

У разі передозування
з появою клінічних ознак інтоксикації застосовують симптоматичну та
підтримуючу терапію. Рекомендацій щодо специфічної терапії немає.

Побічні реакції.

Виникнення побічних реакцій може очікуватись у близько 5 % пацієнтів.
Найчастіші побічні реакції — діарея і головний біль (виникали у близько 1 %
пацієнтів).

Небажані ефекти за
частотою виникнення класифікують за такими категоріями: дуже часто (≥
1/10), часто (≥ 1/100 і < 1/10), нечасто (≥ 1/1000 і <
1/100),  рідко (≥ 1/10000
і       < 1/1000),  дуже рідко  (< 1/10000), невідомо (частота не
визначена за наявними даними).

Для всіх побічних
реакцій, про які повідомлялось під час постмаркетингового
періоду, неможливо визначити частоту, тому вона зазначається як «невідомо».

В межах кожної
категорії частоти побічні реакції зазначені в порядку зменшення
серйозності.

З боку крові та лімфатичної системи.

Рідко: агранулоцитоз.

Дуже рідко:
лейкопенія, тромбоцитопенія, панцитопенія.

З боку імунної системи.

Рідко: реакції гіперчутливості (включаючи анафілактичні реакції,
анафілактичний шок).

Метаболізм та розлади обміну речовин.

Рідко: гіперліпідемія і підвищення рівня ліпідів (тригліцериди, холестирол),
зміни маси тіла.

Невідомо: гіпонатріємія, гіпомагніємія
(див. розділ «Особливості застосування»), гіпокальціємія1, гіпокаліємія.

Психічні розлади.

Нечасто: розлади сну.

Рідко: депресія (в
тому числі загострення).

Дуже рідко:
дезорієнтація (в тому числі загострення).

Невідомо: галюцинація,
сплутаність свідомості (особливо у пацієнтів зі схильністю до таких
розладів, а також загострення цих симптомів у разі їх передіснування).

З боку нервової системи.

Нечасто: головний
біль, запаморочення.

Рідко: розлади смаку.

Невідомо: парестезія.

З боку органів зору.

Рідко: порушення зору
/ затуманення зору.

З боку травного тракту.

Часто: поліпи фундальних залоз (доброякісні).

Нечасто: діарея,
нудота, блювання, здуття живота, запор, сухість у роті, абдомінальний біль
і дискомфорт.

Невідомо: мікроскопічний
коліт.

З боку гепатобіліарної
системи.

Нечасто: підвищення
рівня печінкових ферментів (трансаміназ, g-глутамілтрансферази).

Рідко: підвищення
рівня білірубіну.

Невідомо: ураження
гепатоцитів, жовтяниця, гепатоцелюлярна
недостатність.

З боку шкіри та підшкірних тканин.

Нечасто: шкірні висипи,
екзантема, свербіж.

Рідко: кропив’янка, ангіоневротичний набряк.

Невідомо: синдром Стівенса — Джонсона, синдром Лаєлла
(токсичний епідермальний некроліз),
медикаментозна реакція з еозинофілією та системними
симптомами (DRESS-синдром), мультиформна еритема,
фоточутливість, підгострий
шкірний червоний вовчак (див. розділ «Особливості застосування»).

З боку кістково-м’язової системи та сполучної
тканини.

Нечасто: переломи
стегна, зап’ястя, хребта (див. розділ «Особливості застосування»).

Рідко: артралгія, міалгія.

Невідомо: спазм
мʼязів2.

З боку нирок та сечовидільної  системи.

Невідомо: інтерстиціальний нефрит (з можливим розвитком ниркової
недостатності).

З боку репродуктивної системи  та молочних залоз.

Рідко: гінекомастія.

Загальні розлади.

Нечасто: астенія,
втома, нездужання.

Рідко: підвищення
температури тіла, периферичні набряки.

1 Гіпокальціємія
та/або гіпокаліємія можуть бути пов’язані з
виникненням гіпомагніємії (див. розділ
«Особливості застосування»)

2 Спазм мʼязів
як наслідок порушення балансу електролітів.

Повідомлення про
підозрювані побічні реакції.

Повідомлення про побічні реакції після реєстрації лікарського засобу
має велике значення. Це дає змогу проводити моніторинг співвідношення
користь/ризик при застосування цього лікарського засобу. Медичним та
фармацевтичним працівникам, а також пацієнтам або їхнім законним
представникам слід повідомляти про усі випадки підозрюваних побічних
реакцій та відсутності ефективності лікарського засобу через автоматизовану
інформаційну систему з фармаконагляду (https://aisf.dec.gov.ua).

Термін придатності. Блістери з алюмінієвої фольги з обох боків — 60
місяців.

Блістери з алюмінієвої фольги з одного боку та плівки
PVC/PE/PVdC з іншого боку — 30 місяців.

Умови зберігання. Зберігати в
оригінальній упаковці при температурі не вище 25 °С. Зберігати  у недоступному для дітей місці!

Упаковка. По 14 таблеток в блістері (алюмінієва фольга з обох боків або
алюмінієва фольга з одного боку та плівка PVC/PE/PVdC
з іншого), по 1 або по 2 блістери в картонній упаковці.

Категорія відпуску. За рецептом.

Виробник. Адванс Фарма ГмбХ, Німеччина.

Місцезнаходження
виробника та його адреса місця провадження діяльності. Валленродер Штрассе 12 - 14, 13435, Берлін, Німеччина.