ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського засобу

АНГІРАМ

(ANGIRAM)

Склад:

діюча
речовина: ramipril;

1 таблетка містить 2,5 мг раміприлу;

допоміжні
речовини: натрію
гідрокарбонат,
лактози моногідрат,
натрію кроскармелоза,
заліза оксид жовтий
(Е 172), натрію
стеарилфумарат,
крохмаль
прежелатинізований;

діюча
речовина: ramipril;

1 таблетка містить 5 мг раміприлу;

допоміжні
речовини: натрію
гідрокарбонат,
лактози моногідрат,
натрію кроскармелоза,
заліза оксид
червоний (Е 172), натрію стеарилфумарат,
крохмаль
прежелатинізований;

діюча
речовина: ramipril;

1 таблетка містить 10 мг раміприлу;

допоміжні
речовини: натрію
гідрокарбонат,
лактози моногідрат,
натрію кроскармелоза,
натрію стеарилфумарат,
крохмаль
прежелатинізований.

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні фізико-хімічні
властивості:

таблетки по
2,5 мг: плоскі
таблетки без оболонки
з фаскою, округлої
форми, від жовтуватого
до жовтого кольору,
з одного боку
мають тиснення
«H» і «18» та риску
між ними, та плоскі
з іншого боку;

таблетки по
5 мг: плоскі
таблетки без оболонки
з фаскою, округлої
форми, світло-рожевого
кольору, мармурові,
з одного боку
мають тиснення
«H» і «19»
та риску між ними,
та плоскі з іншого
боку;

таблетки по
10 мг: плоскі
таблетки без оболонки
з фаскою, округлої
форми, від білого
до майже білого
кольору, з одного
боку мають тиснення
«H» і «20» та риску
між ними, та плоскі
з іншого боку.

Фармакотерапевтична
група. Інгібітори ангіотензинперетворювального
ферменту (АПФ). Інгібітори
АПФ монокомпонентні. Раміприл.
Код АТХ С09А А05.

Фармакологічні
властивості.

Механізм
дії. Раміприлат, активний
метаболіт проліків
− раміприлу, є
інгібітором ферменту
дипептидилкарбоксипептидази
І (синоніми: ангіотензинперетворювальний
фермент; кіназа
ІІ). У плазмі крові
та тканинах цей
фермент каталізує
перетворення
ангіотензину
І на ангіотензин
ІІ (активну судинозвужувальну
речовину) та розщеплення
активного вазодилататора
брадикініну. Зменшення
утворення ангіотензину
II і пригнічення
розщеплення брадикініну
призводять до
розширення судин.
Оскільки ангіотензин
II також стимулює
вивільнення альдостерону,
раміприлат спричиняє
зменшення секреції
альдостерону.
Реакція на монотерапію
інгібіторами
АПФ у середньому
була менш вираженою
у пацієнтів негроїдної
раси (афро-карибського
походження) з
артеріальною
гіпертензією
(популяція, для
якої характерний
низький рівень
реніну при артеріальній
гіпертензії),
ніж у пацієнтів,
які є представниками
інших рас.

Фармакодинаміка.

Антигіпертензивні
властивості. Прийом
раміприлу призводить
до значного зниження
периферичного
артеріального
опору. Як правило,
значних змін ниркового
плазмотоку або
швидкості клубочкової
фільтрації не
відбувається.
Призначення раміприлу
пацієнтам з артеріальною
гіпертензією
призводить до
зниження артеріального
тиску як у горизонтальному,
так і у вертикальному
положенні хворого,
що не супроводжується
компенсаторним
підвищенням частоти
серцевих скорочень.

У більшості
пацієнтів антигіпертензивний
ефект настає через
1-2 години після
перорального
прийому разової
дози препарату.
Максимальний
ефект після перорального
прийому разової
дози зазвичай
настає через 3-6
годин. Антигіпертензивний
ефект після прийому
разової дози зазвичай
зберігається
протягом 24 годин.

При тривалому
лікуванні із застосуванням
раміприлу максимальний
антигіпертензивний
ефект розвивається
через 3-4 тижні. Доведено,
що при довготривалій
терапії антигіпертензивний
ефект зберігається
протягом 2 років.

Раптове
припинення прийому
раміприлу не спричиняє
швидкого та надмірного
підвищення артеріального
тиску (феномен
рикошету).

Серцева
недостатність. Доведено,
що застосований
як доповнення
до традиційної
терапії діуретиками
та, при необхідності,
серцевими глікозидами
раміприл є ефективним
для пацієнтів
із серцевою недостатністю
ІІ-IV класів за класифікацією
Нью-Йоркської
кардіологічної
асоціації (NYHA). Препарат
сприятливо впливає
на серцеву гемодинаміку
(зниження тиску
наповнення лівого
і правого шлуночків,
загального периферичного
судинного опору,
підвищення серцевого
викиду і покращення
серцевого індексу).
Він також зменшує
нейроендокринну
активацію.

Фармакокінетика.

Всмоктування. Після перорального
прийому раміприл
швидко всмоктується
зі шлунково-кишкового
тракту. Максимальні
концентрації
у плазмі крові
досягаються протягом
1 години. З огляду
на кількість речовини,
виявленої у сечі,
ступінь всмоктування
становить щонайменше
56 % і на нього суттєво
не впливає наявність
їжі у шлунково-кишковому
тракті. Біодоступність
активного метаболіту
раміприлату після
перорального
застосування
раміприлу у дозі
2,5 мг і 5 мг становить
45 %.

Максимальні
концентрації
у плазмі крові
раміприлату, єдиного
активного метаболіту
раміприлу, досягаються
через 2-4 години
після прийому
раміприлу. Після
застосування
звичайних доз
раміприлу 1 раз
на добу рівноважна
концентрація
раміприлату у
плазмі крові досягається
приблизно на 4-й
день лікування.

Розподіл. Зв’язування
раміприлу з білками
плазми крові становить
приблизно 73 %, а раміприлату
– 56 %.

Метаболізм. Раміприл майже
повністю метаболізується
до раміприлату,
дикетопіперазинового
ефіру, дикетопіперазинової
кислоти і глюкуронідів
раміприлу і раміприлату.

Виведення. Виведення метаболітів
відбувається
переважно шляхом
ниркової екскреції.
Зниження концентрації
раміприлату у
плазмі крові є
багатофазним.
Через потужне
насичувальне
зв’язування з
АПФ і повільну
дисоціацію зі
зв’язку з ферментом
раміприлат має
пролонговану
термінальну фазу
виведення при
дуже низьких концентраціях
у плазмі крові.

Після прийому
повторних доз
раміприлу 1 раз
на добу ефективний
період напіввиведення
становить 13-17 годин
для доз 5-10 мг і більше
для нижчих доз
(1,25-2,5 мг). Різниця зумовлена
тим, що здатність
ферменту до зв’язування
з раміприлатом
є насичувальною.

При пероральному
прийомі разової
дози препарату
ані раміприл,
ані його метаболіт
не виявлялися
у грудному молоці.
Проте невідомо,
який ефект має
прийом повторних
доз.

Пацієнти з порушенням
функції нирок. У пацієнтів із
порушенням функції
нирок ниркова
екскреція раміприлату
знижена, а нирковий
кліренс раміприлату
пропорційний
до кліренсу креатиніну.
Це призводить
до підвищення
концентрацій
раміприлату у
плазмі, які знижуються
повільніше, ніж
в осіб із нормальною
функцією нирок.

Пацієнти з порушенням
функції печінки. У пацієнтів із
порушенням функції
печінки метаболізм
раміприлу з утворенням
раміприлату був
сповільнений
через зниження
активності печінкових
естераз, а рівні
раміприлу у плазмі
крові у цих пацієнтів
були підвищені.
Втім максимальні
концентрації
раміприлату у
цих пацієнтів
не відрізнялися
від таких в осіб
із нормальною
функцією печінки.

Годування
груддю. Після
застосування
однократної дози
раміприлу перорально
його рівні у материнському
молоці були нижче
межі виявлення.
Однак ефект при
багатократному
застосуванні
невідомий.

Педіатрична
популяція. Фармакокінетичний
профіль раміприлу
досліджувався
у пацієнтів педіатричної
популяції з артеріальною
гіпертензією
віком 2-16 років, з
масою тіла >10 кг.
Після застосування
доз від 0,05 до 0,2 мг/кг
раміприл швидко
та значною мірою
метаболізувався
до раміприлату.
Максимальні концентрації
раміприлату у
плазмі крові досягалися
через    2-3 години.
Кліренс раміприлату
значною мірою
корелював з логарифмом
маси тіла (p<0,01), а також
з дозою препарату
(p<0,001). Кліренс та об’єм
розподілу збільшувалися
прямо пропорційно
до віку дітей
у кожній групі
дозування. При
застосуванні
дози 0,05 мг/кг у дітей
було досягнуто
рівнів експозиції,
які були порівнянними
з експозицією
у дорослих при
застосуванні
дози 5 мг раміприлу.
У результаті застосування
дози 0,2 мг/кг у дітей
досягалися рівні
експозиції, які
були вищими, ніж
при застосуванні
максимальної
рекомендованої
дози 10 мг на добу
у дорослих.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Лікування
артеріальної
гіпертензії.

Профілактика
серцево-судинних
захворювань: зниження
серцево-судинної
захворюваності
та летальності
у пацієнтів з:

- вираженим
серцево-судинним
захворюванням
атеротромботичного
генезу (наявність
в анамнезі ішемічної
хвороби серця
або інсульту чи
захворювання
периферичних
судин);

- діабетом,
які мають щонайменше
один фактор серцево-судинного
ризику.

Лікування
захворювання
нирок:

- початкова
клубочкова діабетична
нефропатія, про
яку свідчить наявність
мікроальбумінурії;

- виражена
клубочкова діабетична
нефропатія, про
яку свідчить наявність
макропротеїнурії,
у пацієнтів, які
мають щонайменше
один фактор серцево-судинного
ризику;

- виражена
клубочкова недіабетична
нефропатія, про
яку свідчить наявність
макропротеїнурії
≥ 3 г/на добу.

Лікування
серцевої недостатності,
яка супроводжується
клінічними проявами.

Вторинна
профілактика
після перенесеного
гострого інфаркту
міокарда: зменшення
летальності під
час гострої стадії
інфаркту міокарда
у пацієнтів з
клінічними ознаками
серцевої недостатності
за умови початку
лікування більш
ніж через 48 годин
після виникнення
гострого інфаркту
міокарда.

Протипоказання.

Підвищена
чутливість до
діючої речовини
або до будь-якої
з допоміжних речовин,
що входять до
складу препарату,
або до інших інгібіторів
АПФ (ангіотензинперетворювального
ферменту).

Наявність
в анамнезі ангіоневротичного
набряку (спадкового,
ідіопатичного
або раніше перенесеного
на тлі застосування
інгібіторів АПФ
або антагоністів
рецепторів ангіотензину
ІІ).

Значний двосторонній
стеноз ниркових
артерій або стеноз
ниркової артерії
при наявності
єдиної функціонуючої
нирки.

Вагітні або жінки,
які планують завагітніти.

Раміприл
не слід застосовувати
пацієнтам з артеріальною
гіпотензією або
гемодинамічно
нестабільними
станами.

Не слід застосовувати
разом із препаратами,
що містять аліскірен,
пацієнтам з цукровим
діабетом або помірною
чи тяжкою нирковою
недостатністю
(ШКФ < 60 мл/хв/1,73 м2).

Необхідно уникати
одночасного застосування
інгібіторів АПФ
та екстракорпоральних
методів лікування,
які призводять
до контакту крові
з негативно зарядженими
поверхнями.

Взаємодія
з іншими лікарськими
засобами та інші
види взаємодій.

Дані досліджень
продемонстрували,
що подвійна блокада
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи (РААС)
шляхом комбінованого
застосування
інгібіторів АПФ,
антагоністів
рецепторів ангіотензину
II або аліскірену
асоціюється з
підвищеною частотою
виникнення таких
небажаних явищ
як артеріальна
гіпотензія, гіперкаліємія
та погіршення
функції нирок
(у тому числі гостра
ниркова недостатність),
порівнянно з застосуванням
лише одного засобу,
що впливає на
РААС (див. розділи
«Протипоказання»,
«Особливості
застосування»
та «Фармакодинаміка»).

Протипоказані
комбінації. Методи
екстракорпоральної
терапії, в результаті
яких відбувається
контакт крові
з негативно зарядженими
поверхнями, такі
як діаліз або
гемофільтрація
із використанням
певних мембран
з високою інтенсивністю
потоку (наприклад
мембран з поліакрилонітрилу)
та аферез ліпопротеїнів
низької щільності
із застосуванням
декстрану сульфату
– з огляду на підвищений
ризик розвитку
тяжких анафілактоїдних
реакцій. Якщо
таке лікування
необхідне, слід
розглянути питання
про використання
іншої діалізної
мембрани або застосування
іншого класу антигіпертензивних
засобів.

Комбінації,
що вимагають запобіжних
заходів.

Солі
калію, гепарин,
калійзберігаючі
діуретики та інші
активні речовини,
що збільшують
рівень калію у
плазмі крові (включаючи
антагоністи ангіотензину
ІІ, триметоприм,
у фіксованій комбінації
з сульфаметоксазолом,
такролімусом,
циклоспорином). Може
виникнути гіперкаліємія,
тому потрібно
ретельно контролювати
рівень калію у
плазмі крові.

Антигіпертензивні
лікарські засоби
(наприклад діуретики)
та інші речовини,
здатні знижувати
артеріальний
тиск (наприклад
нітрати, трициклічні
антидепресанти,
анестетики, алкоголь,
баклофен, альфузозин,
доксазозин, празозин,
тамсулозин, теразозин). Слід очікувати
збільшення ризику
виникнення артеріальної
гіпотензії.

Вазопресорні
симпатоміметики
та інші речовини
(наприклад ізопротеренол,
добутамін, допамін,
епінефрин), які
можуть зменшити
антигіпертензивний
ефект препарату
Ангірам. Рекомендується
ретельно контролювати
артеріальний
тиск.

Алопуринол,
імунодепресанти,
кортикостероїди,
прокаїнамід, цитостатики
та інші речовини,
що можуть спричиняти
зміни картини
крові. Підвищена
імовірність виникнення
гематологічних
реакцій (див. розділ
«Особливості
застосування»).

Солі
літію. Інгібітори АПФ
можуть зменшити
екскрецію літію,
що може призвести
до збільшення
токсичності літію. Необхідно
ретельно контролювати
рівень літію.

Протидіабетичні
засоби, включаючи
інсулін. Можуть виникнути
гіпоглікемічні
реакції. Рекомендується
ретельно контролювати
рівень глюкози
у крові.

Нестероїдні
протизапальні
препарати (НПЗП)
та ацетилсаліцилова
кислота. Очікується
зниження антигіпертензивного
ефекту препарату
Ангірам.
Більш того, одночасне
застосування
інгібіторів АПФ
і НПЗП може супроводжуватися
підвищеним ризиком
погіршення функції
нирок та збільшенням
рівня калію у
крові.

Інгібітори
мішені рапаміцину
у ссавців (mTOR) або
вілдагліптин:
можливе
підвищення ризику
розвитку ангіоневротичного
набряку у пацієнтів,
які одночасно
отримують такі
засоби як інгібітори
mTOR (наприклад темсиролімус,
еверолімус, сиролімус)
або вілдагліптин.
Розпочинати таку
терапію слід з
обережністю (див.
розділ «Особливості
застосування»).

Рацекадотрил:

У пацієнтів,
які отримували
інгібітори АПФ
та інгібітори
НЕП, такі як рацекадотрил,
спостерігався
підвищений ризик
ангіоневротичного
набряку.

Особливості
застосування.

Особливі
групи пацієнтів.

Вагітність. Лікування інгібіторами
АПФ або антагоністами
рецепторів ангіотензину
ІІ не слід розпочинати
у період вагітності.
За винятком випадків,
коли продовження
лікування інгібітором
АПФ/антагоністами
рецепторів ангіотензину
ІІ є абсолютно
необхідним, пацієнток,
які планують завагітніти,
необхідно перевести
на інший антигіпертензивний
препарат, застосування
якого у період
вагітності визнано
безпечним. Як
тільки буде діагностовано
вагітність, лікування
інгібіторами
АПФ/антагоністами
рецепторів ангіотензину
ІІ слід негайно
припинити та,
у разі необхідності,
розпочати лікування
іншим препаратом
(див. розділи «Протипоказання»
та «Застосування
у період вагітності
або годування
груддю»).

Пацієнти,
у яких існує особливий
ризик виникнення
артеріальної
гіпотензії.

Пацієнти
зі значним підвищенням
активності ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи. У пацієнтів
зі значним підвищенням
активності ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи існує
ризик раптового
значного зниження
артеріального
тиску та погіршення
функції нирок
внаслідок пригнічення
АПФ, особливо
якщо інгібітор
АПФ або супутній
діуретик призначають
вперше або вперше
підвищують дозу.
Суттєвого підвищення
активності ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи, яке потребує
медичного нагляду,
в тому числі постійного
контролю артеріального
тиску, можна очікувати,
наприклад, у пацієнтів:

-
з тяжкою артеріальною
гіпертензією;

-
з декомпенсованою
застійною серцевою
недостатністю;

-
з гемодинамічно
значущою перешкодою
для притоку або
відтоку крові
з лівого шлуночка
(наприклад зі
стенозом аортального
або мітрального
клапана);

-
з однобічним
стенозом ниркової
артерії при наявності
другої функціонуючої
нирки;

-
у яких існує
або може розвинутися
нестача рідини
або електролітів
(включаючи тих,
хто отримує діуретики);

-
із цирозом
печінки та/або
асцитом;

-
яким виконують
обширні хірургічні
втручання або
під час анестезії
із застосуванням
препаратів, що
спричиняють артеріальну
гіпотензію.

Як правило,
рекомендується
провести корекцію
дегідратації,
гіповолемії або
нестачі електролітів
до початку лікування
(однак для пацієнтів
із серцевою недостатністю
такі корегуючі
заходи слід ретельно
зважити щодо ризику
виникнення перевантаження
об’ємом).

Подвійна
блокада ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи (РААС). Існують доказові
дані на користь
того, що одночасне
застосування
інгібіторів АПФ,
антагоністів
рецепторів ангіотензину
II або аліскірену
підвищує ризик
артеріальної
гіпотензії, гіперкаліємії
та погіршення
функції нирок
(у тому числі розвитку
гострої ниркової
недостатності).
У зв’язку з цим
подвійна блокада
РААС шляхом комбінованого
застосування
інгібіторів АПФ,
антагоністів
рецепторів ангіотензину
II або аліскірену
не рекомендується
(див. розділи «Взаємодія
з іншими лікарськими
засобами та інші
види взаємодій»
і «Фармакодинаміка»).

Якщо
терапія у вигляді
такої подвійної
блокади розцінюється
як абсолютно необхідна,
її слід застосовувати
лише під наглядом
спеціаліста та
за умови частого
і ретельного контролю
функції нирок,
вмісту електролітів
та рівня артеріального
тиску.

Інгібітори
АПФ і антагоністи
рецепторів ангіотензину
II не можна одночасно
застосовувати
пацієнтам з діабетичною
нефропатією.

Транзиторна
або персистуюча
серцева недостатність
після інфаркту
міокарда.

Пацієнти,
у яких існує ризик
виникнення серцевої
або церебральної
ішемії у випадку
гострої артеріальної
гіпотензії. У початковій
фазі лікування
потрібен особливий
медичний нагляд.

Пацієнти
літнього віку. Див. розділ
«Спосіб застосування
та дози».

Хірургічне
втручання. Якщо це можливо,
то лікування інгібіторами
ангіотензинперетворювального
ферменту, такими
як раміприл, слід
припинити за 1
день до проведення
хірургічного
втручання.

Контроль
функції нирок. Функцію нирок
потрібно оцінювати
до і під час проведення
лікування та корегувати
дозу, особливо
у перші тижні
лікування. Особливо
ретельний контроль
потрібен за пацієнтами
з порушенням функції
нирок. Існує ризик
погіршення ниркової
функції, особливо
у пацієнтів із
застійною серцевою
недостатністю
або після пересадки
нирки, а також
у разі ураження
ниркових судин,
у тому числі у
пацієнтів з гемодинамічно
значущим однобічним
стенозом ниркової
артерії.

Ангіоневротичний
набряк. У пацієнтів,
які отримували
інгібітори АПФ,
включаючи раміприл,
спостерігався
ангіоневротичний
набряк. Цей ризик
підвищується
у пацієнтів, які
одночасно отримують
такі лікарські
засоби як інгібітори
мішені рапаміцину
у ссавців (mTOR) (наприклад
темсиролімус,
еверолімус, сиролімус)
або вілдагліптин
або рацекадотрил.

У разі розвитку
ангіоневротичного
набряку прийом
препарату Ангірам
слід припинити.
Потрібно негайно
розпочати невідкладну
терапію. Пацієнт
повинен знаходитись
під медичним наглядом
протягом щонайменше
12-24 годин і може бути
виписаний після
повного зникнення
симптомів.

У пацієнтів,
які отримували
інгібітори АПФ,
включаючи Ангірам,
спостерігалися
випадки ангіоневротичного
набряку кишечнику.
Ці пацієнти скаржилися
на біль у животі
(з нудотою/блюванням
або без них).

Анафілактичні
реакції під час
десенсибілізації. При застосуванні
інгібіторів АПФ
імовірність виникнення
і тяжкість анафілактичних
та анафілактоїдних
реакцій на отруту
комах та інші
алергени збільшується.
Перед проведенням
десенсибілізації
слід тимчасово
припинити прийом
препарату Ангірам.

Контроль
електролітної
рівноваги. Гіперкаліємія. У деяких пацієнтів,
які отримували
інгібітори АПФ,
включаючи препарат
Ангірам,
спостерігалося
виникнення гіперкаліємії.
До групи ризику
виникнення гіперкаліємії
належать пацієнти
із нирковою недостатністю,
пацієнти віком
від  70 років,
пацієнти з неконтрольованим
цукровим діабетом,
пацієнти, які
приймають солі
калію, калійзберігаючі
діуретики, а також
інші активні речовини,
що підвищують
вміст калію у
плазмі крові,
або пацієнти із
такими станами
як дегідратація,
гостра серцева
декомпенсація,
метаболічний
ацидоз. Якщо сумісне
застосування
вищезазначених
препаратів вважається
доцільним, то
рекомендується
регулярно контролювати
рівень калію у
плазмі крові.

Контроль
електролітної
рівноваги. Гіпонатріємія. У деяких
пацієнтів, які
отримували раміприл,
спостерігався
синдром неадекватної
секреції антидіуретичного
гормону з наступним
розвитком гіпонатріємії.
Рекомендується
регулярно контролювати
сироваткові рівні
натрію в осіб
літнього віку
та в інших пацієнтів,
які мають ризик
розвитку гіпонатріємії.

Нейтропенія/агранулоцитоз. Випадки нейтропенії/агранулоцитозу,
а також тромбоцитопенії
та анемії спостерігалися
рідко. Також повідомлялося
про пригнічення
функції кісткового
мозку. З метою
виявлення можливої
лейкопенії рекомендується
контролювати
кількість лейкоцитів
у крові. Більш
частий контроль
бажано проводити
на початку лікування
та за пацієнтами
з порушеною функцією
нирок, супутнім
колагенозом (наприклад
системним червоним
вовчаком або склеродермією)
або тими, хто приймає
інші лікарські
засоби, які можуть
спричинити зміни
картини крові.

Етнічні
відмінності. Інгібітори
АПФ частіше спричиняють
ангіоневротичний
набряк у пацієнтів
негроїдної раси,
ніж у представників
інших рас. Як і
інші інгібітори
АПФ, гіпотензивна
дія раміприлу
може бути менш
вираженою у пацієнтів
негроїдної раси
порівняно із представниками
інших рас. Це може
бути зумовлено
тим, що у пацієнтів
негроїдної раси
з артеріальною
гіпертензією
частіше спостерігається
артеріальна гіпертензія
з низькою активністю
реніну.

Кашель. При застосуванні
інгібіторів АПФ
повідомлялося
про виникнення
кашлю. Характерним
є те, що кашель
непродуктивний,
тривалий і зникає
після припинення
терапії. При диференціальній
діагностиці кашлю
слід пам’ятати
при можливість
виникнення кашлю
внаслідок застосування
інгібіторів АПФ.

Застосування
у період вагітності
або годування
груддю.

Вагітність. Препарат
протипоказано
застосовувати
вагітним або жінкам,
які планують завагітніти.
Якщо вагітність
встановлена під
час терапії, прийом
препарату слід
негайно припинити
і, якщо необхідно,
– замінити іншим
лікарським засобом,
дозволеним для
застосування
вагітним (див.
розділ «Протипоказання»).

Годування
груддю. Через брак
інформації щодо
застосування
раміприлу у період
годування груддю
не рекомендується
призначати цей
препарат жінкам,
які годують груддю,
та бажано надавати
перевагу іншим
лікарським засобам,
застосування
яких під час лактації
є більш безпечним,
особливо при грудному
годуванні новонароджених
або недоношених
немовлят.

Здатність
впливати на швидкість
реакції при керуванні
автотранспортом
або іншими механізмами.

Деякі побічні
ефекти (наприклад
симптоми зниження
артеріального
тиску, такі як
запаморочення)
можуть порушувати
здатність пацієнта
до концентрації
уваги і знижувати
швидкість його
реакції, що є ризикованим
у ситуаціях, коли
ці якості мають
особливо велике
значення (наприклад
при керуванні
транспортними
засобами або роботі
з іншими механізмами).

Це, як правило,
можливе на початку
лікування або
при переході від
терапії іншими
препаратами на
лікування препаратом
Ангірам.
Після прийому
першої дози або
подальшого підвищення
дози не бажано
керувати транспортним
засобом або працювати
з іншими механізмами
протягом кількох
годин.

Спосіб
застосування
та дози.

Препарат для
перорального
застосування.

Препарат
Ангірам рекомендується
приймати щодня
в один і той самий
час. Препарат
можна приймати
до, під час та після
їжі, оскільки
прийом їжі не
впливає на біодоступність
препарату. Таблетки
Ангіраму
слід ковтати цілими,
запиваючи водою.
Їх не можна розжовувати
або подрібнювати.

Дорослі.

Пацієнти,
які застосовують
діуретики. На початку
лікування препаратом
Ангірам
може виникати
артеріальна гіпотензія,
розвиток якої
є більш імовірним
у пацієнтів, які
одночасно отримують
діуретики. У подібних
випадках рекомендується
проявляти обережність,
оскільки у цих
пацієнтів можливе
зниження ОЦК та/або
кількості електролітів.

Бажано
припинити застосування
діуретика за 2-3
дні до початку
лікування препаратом
Ангірам,
якщо це можливо.

У пацієнтів
з артеріальною
гіпертензією,
яким не можна
відмінити діуретик,
лікування препаратом
Ангірам
слід починати
з дози 1,25 мг. Слід
ретельно контролювати
функцію нирок
та рівень калію
у крові. Подальше
дозування препарату
Ангірам
слід корегувати
залежно від цільового
рівня артеріального
тиску.

Артеріальна
гіпертензія.

Дозу слід підбирати
індивідуально,
залежно від особливостей
стану пацієнта
та результатів
контрольних вимірювань
артеріального
тиску. Ангірам
можна застосовувати
у вигляді монотерапії
або у комбінації
з іншими класами
антигіпертензивних
лікарських засобів.

Початкова
доза. Лікування препаратом
Ангірам
слід розпочинати
поступово, починаючи
з рекомендованої
початкової дози
2,5 мг на добу.

У пацієнтів зі
значною активацією
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи після
прийому початкової
дози може виникати
значне зниження
артеріального
тиску. Для таких
пацієнтів рекомендована
початкова доза
становить 1,25 мг,
а їх лікування
потрібно розпочинати
під медичним наглядом.

Титрування
дози та підтримуюча
доза. Дозу можна подвоювати
кожні 2-4 тижні до
досягнення цільового
рівня артеріального
тиску; максимальна
доза препарату
Ангірам
становить 10 мг
на добу. Як правило,
препарат слід
приймати 1 раз
на добу.

Профілактика
серцево-судинних
захворювань.

Початкова
доза. Рекомендована
початкова доза
препарату Ангірам
становить 2,5 мг
1 раз на добу.

Титрування
дози та підтримуюча
доза. Залежно від індивідуальної
переносимості
препарату дозу
слід поступово
збільшувати. Рекомендується
подвоїти дозу
через 1-2 тижні лікування,
а потім – ще через
2-3 тижні – збільшити
її до цільової
підтримуючої
дози 10 мг 1 раз на
добу.

Також див. наведену
вище інформацію
стосовно дозування
препарату для
пацієнтів, які
отримують діуретики.

Лікування
захворювання
нирок.

У пацієнтів
з діабетом та
мікроальбумінурією.

Початкова
доза. Рекомендована
початкова доза
препарату Ангірам
становить 1,25 мг
1 раз на добу.

Титрування
дози та підтримуюча
доза. Залежно від індивідуальної
переносимості
препарату при
подальшому лікуванні
дозу слід збільшити.
Через 2 тижні лікування
разову добову
дозу рекомендується
подвоїти до 2,5 мг,
а потім до 5 мг ще
через 2 тижні лікування.

У пацієнтів
з діабетом та
щонайменше одним
фактором серцево-судинного
ризику.

Початкова
доза. Рекомендована
початкова доза
препарату Ангірам
становить 2,5 мг
1 раз на добу.

Титрування
дози та підтримуюча
доза. Залежно від
індивідуальної
переносимості
препарату при
подальшому лікуванні
дозу слід збільшити.
Через 1-2 тижні лікування
добову дозу препарату
Ангірам
рекомендується
подвоїти до 5 мг,
а потім до 10 мг ще
через 2-3 тижні лікування.
Цільова добова
доза становить
10 мг.

У пацієнтів
з недіабетичною
нефропатією, про
яку свідчить наявність
макропротеїнурії   ≥ 3 г/на добу.

Початкова
доза. Рекомендована
початкова доза
препарату Ангірам
становить 1,25 мг
1 раз на добу.

Титрування
дози та підтримуюча
доза. Залежно від індивідуальної
переносимості
пацієнтом препарату
при подальшому
лікуванні дозу
слід збільшити.
Через 2 тижні лікування
разову добову
дозу рекомендується
подвоїти до 2,5 мг,
а потім до 5 мг ще
через 2 тижні лікування.

Серцева
недостатність
із клінічними
проявами.

Початкова
доза. Для пацієнтів,
стан яких стабілізувався
після лікування
діуретиками, рекомендована
початкова доза
становить 1,25 мг
на добу.

Титрування
дози та підтримуюча
доза. Дозу препарату
Ангірам
титрувати шляхом
її подвоєння через
кожні 1-2 тижні до
досягнення максимальної
добової дози 10
мг. Бажано розподілити
дозу на 2 прийоми.

Вторинна
профілактика
після перенесеного
гострого інфаркту
міокарда при наявності
серцевої недостатності.

Початкова
доза. Через 48 годин
після виникнення
інфаркту міокарда
пацієнтам, стан
яких є клінічно
та гемодинамічно
стабільним, призначають
початкову дозу
2,5 мг 2 рази на добу
впродовж 3 днів.
Якщо початкова
доза 2,5 мг переноситься
погано, тоді слід
застосовувати
дозу 1,25 мг 2 рази
на добу впродовж
2 днів з подальшим
підвищенням до
2,5 мг та 5 мг 2 рази
на добу. Якщо дозу
не можна підвищити
до 2,5 мг 2 рази на
добу, лікування
слід відмінити.

Також див. наведену
вище інформацію
стосовно дозування
препарату для
пацієнтів, які
отримують діуретики.

Титрування
дози та підтримуюча
доза. У подальшому
добову дозу підвищують
шляхом її подвоєння
з інтервалом у
1-3 дні до досягнення
цільової підтримуючої
дози 5 мг 2 рази на
добу.

Коли це можливо,
підтримуючу добову
дозу слід розподіляти
на 2 прийоми.

Якщо дозу не можна
підвищити до 2,5
мг 2 рази на добу,
лікування слід
відмінити. Досвіду
лікування пацієнтів
із тяжкою (IV функціонального
класу за класифікацією
Нью-Йоркської
кардіологічної
асоціації – NYHA) серцевою
недостатністю
одразу після інфаркту
міокарда все ще
недостатньо. Якщо
все ж таки прийнято
рішення про лікування
таких пацієнтів
цим препаратом,
рекомендується
розпочинати терапію
з дози 1,25 мг 1 раз
на добу і будь-яке
її збільшення
слід проводити
з надзвичайною
обережністю.

Особливі
категорії пацієнтів.

Пацієнти
з порушенням функції
нирок. Добова доза для
пацієнтів з порушенням
функції нирок
залежить від показника
кліренсу креатиніну:

-
якщо
кліренс креатиніну
становить ≥ 60 мл/хв,
необхідності
у корекції початкової
дози  (2,5 мг/на
добу) немає, а максимальна
добова доза становить
10 мг;

-
якщо
кліренс креатиніну
становить 30-60 мл/хв,
необхідності
у корекції початкової
дози  (2,5 мг/на
добу) немає, а максимальна
добова доза становить
5 мг;

-
якщо
кліренс креатиніну
становить 10-30 мл/хв,
початкова добова
доза становить    1,25 мг/на
добу, а максимальна
добова доза −
5 мг;

-
пацієнти
з артеріальною
гіпертензією,
які перебувають
на гемодіалізі: при гемодіалізі
раміприл виводиться
незначною мірою;
початкова доза
становить 1,25 мг,
а максимальна
добова доза –
5 мг; препарат слід
приймати через
декілька годин
після проведення
сеансу гемодіалізу.

Пацієнти
з порушенням функції
печінки. Лікування
препаратом Ангірам
пацієнтів з порушеннями
функції печінки
слід розпочинати
під ретельним
медичним наглядом,
а максимальна
добова доза у
таких випадках
повинна становити
2,5 мг.

Пацієнти
літнього віку.
Початкова
доза повинна бути
нижчою, а подальше
титрування дози
слід здійснювати
більш поступово
з огляду на вищу
імовірність виникнення
небажаних ефектів,
особливо у дуже
старих та немічних
пацієнтів. У таких
випадках слід
призначати нижчу
початкову дозу
− 1,25 мг раміприлу.

Діти.

Препарат Ангірам
не рекомендується
застосовувати
дітям, оскільки
даних стосовно
ефективності
та безпечності
цього препарату
для таких пацієнтів
недостатньо.

Передозування.

Симптомами,
пов’язаними з
передозуванням
інгібіторів АПФ,
можуть бути надмірна
периферична вазодилатація
(з вираженою артеріальною
гіпотензією, шоком),
брадикардія, порушення
електролітного
балансу та ниркова
недостатність.
За станом пацієнта
слід ретельно
спостерігати
та проводити симптоматичну
та підтримуючу
терапію. До запропонованих
лікувальних заходів
належать первинна
детоксикація
(промивання шлунка,
введення адсорбентів),
а також заходи,
спрямовані на
відновлення стабільної
гемодинаміки,
в тому числі введення
агоністів альфа-1
адренорецепторів
або ангіотензину
ІІ (ангіотензинаміду).
Раміприлат, активний
метаболіт раміприлу,
погано виводиться
з системного кровотоку
шляхом гемодіалізу.

Побічні
реакції.

Профіль
безпеки препарату
Ангірам
містить дані про
постійний кашель
та реакції, спричинені
артеріальною
гіпотензією. До
серйозних побічних
реакцій належать
ангіоневротичний
набряк, гіперкаліємія,
порушення функції
печінки або нирок,
панкреатит, тяжкі
реакції з боку
шкіри та нейтропенія/агранулоцитоз.

Частота виникнення
побічних реакцій
класифікується
таким чином: дуже
часто (≥ 1/10); часто
(від ≥ 1/100 до < 1/10); нечасто
(від ≥ 1/1000 до < 1/100); рідко
(від ≥ 1/10000 до < 1/1000); дуже
рідко (< 1/10000), невідомо
(не може бути розрахована
за наявними даними).
У кожній групі
побічні явища
зазначені у порядку
зменшення ступеня
їх серйозності.

Серцеві
розлади

Нечасто

Ішемія міокарда,
включаючи стенокардію
або інфаркт міокарда;
тахікардія; аритмія;
відчуття посиленого
серцебиття; периферичні
набряки

З боку
крові та лімфатичної
системи

Нечасто

Еозинофілія

Рідко

Зменшення
кількості лейкоцитів
(включаючи нейтропенію
або агранулоцитоз),
зменшення кількості
еритроцитів,
зниження рівня
гемоглобіну,
зменшення кількості
тромбоцитів

Невідомо

Недостатність
кісткового мозку,
панцитопенія,
гемолітична
анемія

З боку
нервової системи

Часто

Головний
біль, запаморочення

Нечасто

Вертиго,
парестезія, агевзія,
дисгевзія

Рідко

Тремор, порушення
рівноваги

Невідомо

Церебральна
ішемія, у тому
числі ішемічний
інсульт і транзиторна
ішемічна атака;
порушення психомоторних
функцій; відчуття
печіння; паросмія

З боку органів
зору

Нечасто

Порушення
зору, включаючи
нечіткість зору

Рідко

Кон’юнктивіт

З боку органів
слуху та лабіринту

Рідко

Порушення
слуху, шум/дзвін
у вухах

Респіраторні,
торакальні та
медіастинальні
розлади

Часто

Непродуктивний
подразнювальний
кашель, бронхіт,
синусит, задишка

Нечасто

Бронхоспазм,
у тому числі загострення
астми; закладеність
носа

З боку шлунково-кишкового
тракту

Часто

Запальні
явища у шлунково-кишковому
тракті, розлади
травлення, дискомфорт
у животі, диспепсія,
діарея, нудота,
блювання

Нечасто

Панкреатит
(у поодиноких
випадках повідомлялося
про летальні
наслідки при
застосуванні
інгібіторів
АПФ), підвищення
рівня ферментів
підшлункової
залози, ангіоневротичний
набряк тонкого
кишечнику, біль
у верхній частині
живота, включаючи
гастрит, запор,
сухість у роті

Рідко

Глосит

Невідомо

Афтозний
стоматит

З боку нирок
і сечовивідних
шляхів

Нечасто

Порушення
функції нирок,
включаючи гостру
ниркову недостатність;
збільшення сечоутворення,
погіршення перебігу
фонової протеїнурії,
підвищення рівня
сечовини у крові;
підвищення рівня
креатиніну у
крові

З боку шкіри
та підшкірних
тканин

Часто

Висипання,
зокрема макуло-папульозні

Нечасто

Ангіоневротичний
набряк; у дуже
виняткових випадках
– порушення прохідності
дихальних шляхів
внаслідок ангіоневротичного
набряку, яке може
мати летальний
наслідок; свербіж,
гіпергідроз

Рідко

Ексфоліативний
дерматит, кропив’янка,
оніхоліз

Дуже
рідко

Реакція
фоточутливості

Невідомо

Токсичний
епідермальний
некроліз, синдром
Стівенса-Джонсона,
мультиформна
еритема, пемфігус,
загострення
перебігу псоріазу,
псоріатичний
дерматит, пемфігоїдна
або ліхеноїдна
екзантема або
енантема, алопеція

З боку опорно-рухового
апарату та сполучної
тканини

Часто

М’язові
спазми, міалгія

Нечасто

Артралгія

Ендокринні
розлади

Невідомо

Синдром
неналежної секреції
антидіуретичного
гормону (СНСАГ)

Метаболічні
та аліментарні
розлади

Часто

Підвищення
рівня калію у
крові

Нечасто

Анорексія,
зниження апетиту

Невідомо

Зниження
рівня натрію
у крові

Судинні розлади

Часто

Артеріальна
гіпотензія, ортостатичне
зниження артеріального
тиску, синкопе

Нечасто

Відчуття
припливів

Рідко

Стеноз
судин, гіпоперфузія,
васкуліт

Невідомо

Феномен
Рейно

Порушення
загального стану

Часто

Біль
у грудях, втомлюваність

Нечасто

Пірексія

Рідко

Астенія

З боку імунної
системи

Невідомо

Анафілактичні
та анафілактоїдні
реакції, підвищення
рівня антинуклеарних
антитіл

Гепатобіліарні
розлади

Нечасто

Підвищення
рівня печінкових
ферментів і/або
кон'югованого
білірубіну

Рідко

Холестатична
жовтяниця, пошкодження
печінкових клітин

Невідомо

Гостра
печінкова недостатність,
холестатичний
або цитолітичний
гепатит (у дуже
виняткових випадках
– з летальним
наслідком)

З боку репродуктивної
системи та молочних
залоз

Нечасто

Транзиторна
еректильна імпотенція,
зниження лібідо

Невідомо

Гінекомастія

З боку психіки

Нечасто

Зниження
настрою, тривожність,
нервовість, неспокій,
порушення сну,
включаючи сонливість

Рідко

Стан сплутаної
свідомості

Невідомо

Порушення
уваги

Педіатрична
популяція. Безпечність
раміприлу вивчали
у дітей та підлітків
віком 2-16 років в
ході досліджень.
Згідно з результатами,
характер та ступінь
тяжкості небажаних
реакцій у дітей
були подібними
до тих, які спостерігаються
у дорослих, але
частота виникнення
деяких реакцій
у дітей була вищою,
ніж у дорослих,
а саме:

Тахікардія, закладеність
носа та риніт:
часто (тобто від
≥
1/100 до < 1/10) у педіатричній
популяції та нечасто (тобто
від ≥ 1/1000 до < 1/100) у популяції
дорослих пацієнтів.

Кон’юнктивіт:
часто (тобто від
≥
1/100 до < 1/10) у педіатричній
популяції та рідко (тобто
від ≥ 1/10000 до < 1/1000) у популяції
дорослих пацієнтів.

Тремор
і кропив’янка:
нечасто (тобто
від ≥ 1/1000 до < 1/100) у педіатричній
популяції та рідко (тобто
від ≥ 1/10 000 до < 1/1000) у популяції
дорослих пацієнтів.

Загальний
профіль безпечності
застосування
раміприлу дітям
і дорослим значущо
не відрізняється.

Повідомлення
про підозрювані
побічні реакції.

Повідомлення
про підозрювані
побічні реакції
у період після
реєстрації препарату
є важливим заходом.
Вони дозволяють
продовжувати
моніторинг за
співвідношенням
«користь/ризик»
при застосуванні
даного лікарського
засобу.

Медичним працівникам
необхідно повідомляти
про випадки будь-яких
побічних реакцій
за допомогою системи
фармаконагляду
України.

Термін придатності.

2 роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
в недоступному
для дітей місці
при температурі
не вище 25 °C.

Упаковка.

Таблетки по 2,5 мг: по 10 таблеток
у блістері, по
3 блістери у пачці
з картону.

Таблетки по 5 мг:
по 10 таблеток у
блістері, по 3 блістери
у пачці з картону.

Таблетки по 10 мг:
по 10 таблеток у
блістері, по 3 блістери
у пачці з картону.

Категорія
відпуску.

За рецептом.

Виробник.

1.
Ауробіндо
Фарма
Лімітед -
Юніт III / Aurobindo Pharma Limited - Unit III.

2.
Ауробіндо
Фарма Лтд,
Формулейшн
Юніт XV / Aurobindo Pharma Ltd, Formulation Unit XV.

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження
його
діяльності.

1. Сарвей № 313, 314 -
Блоки I, II, III, IV, Бачупалі,
Бачупалі
Мандал,
Медчал-Малкаджирі
Дістрікт,
Штат
Телангана, 500090,
Індія / Survey no.: 313, 314 - Block I, II, III,
IV, Bachupally, Bachupally Mandal, Medchal-Malkajgiri District, Telangana
State, 500090, India.

2. Плот № 17А,
Е.Бонангі
(Віладж),
Паравада
(Мандал),
Вісакхапатнам,
Андхра Прадеш,
531021, Індія / Plot No.17A, E.Bonangi (Village),
Parawada (Mandal), Visakhapatnam, Andhra Pradesh, 531021, India.