ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

АЙГЛІП®

(AIGLIP)

Склад:

діюча
речовина: вілдагліптин;

1
таблетка
містить
вілдагліптину
50 мг;

допоміжні
речовини: целюлоза
мікрокристалічна,
лактоза безводна,
гідроксипропілцелюлоза
низькозаміщена,
магнію
стеарат.

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні
властивості: таблетки
круглі, з
плоскою
поверхнею, зі
скошеними
краями, від
білого до
світло жовтуватого
кольору.

Фармакотерапевтична
група. Гіпоглікемічні
синтетичні
та інші засоби.
Інгібітори
дипептидилпептидази-4. Код
АТХ A10B H02.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Вілдагліптин
належить до
класу
речовин, що
посилюють
роботу
бета-клітин
острівкового
апарату
підшлункової
залози, є
потужним та
селективним
інгібітором
дипептидилпептидази-4
(DPP-4).

Застосування
вілдагліптину
призводить
до швидкого
та повного
припинення
активності DPP-4.
Інгібування
вілдагліптином
DPP-4 спричиняє
підвищення
ендогенного
рівня гормонів
інкретину
ГПП-1
(глюкагоноподібний
пептид 1) та
ГІП
(глюкозозалежний
інсулінотропний
пептид) під
час
голодування
та після вживання
їжі.

Внаслідок
підвищення
ендогенних
рівнів цих
гормонів
інкретину
вілдагліптин
покращує
чутливість
бета-клітин
до глюкози, що
призводить
до посилення
секреції
глюкозозалежного
інсуліну.
Лікування
пацієнтів із
діабетом
типу II
препаратом у
дозах від 50 до 100
мг на добу
суттєво
покращувало
дію маркерів
функції
бета-клітин,
включаючи HOMA-β
(гомеостатичну
модель
оцінки
функції β-клітин),
відношення
проінсуліну
до інсуліну
та показники
чутливості
бета-клітин при
багаторазовому
проведенні
тесту толерантності
до їжі. У
пацієнтів, не
хворих на
цукровий
діабет (з
нормальним
рівнем глюкози
у крові),
вілдагліптин
не спричиняє
стимуляції
секреції
інсуліну або
зниження рівнів
глюкози.

Внаслідок
підвищення
ендогенних
рівнів ГПП-1
вілдагліптин
також посилює
чутливість
альфа-клітин
до глюкози,
що призводить
до
підвищення
глюкозозалежної
секреції
глюкагону.
Значне
зростання
співвідношення
інсулін-глюкагон
під час гіперглікемії,
спричиненої
підвищеними
рівнями
гормону
інкретину,
призводить
до зниження
продукції
глюкози  під
час
голодування
та після вживанні
їжі, що
викликає
скорочення
глікемії.

Відомий
вплив
підвищеного
рівня ГПП-1, що
полягає у
подовженні
евакуації
вмісту шлунка,
не
спостерігається
під час
лікування вілдагліптином.

Фармакокінетика.

Абсорбція

Після
перорального
прийому
натще вілдагліптин
швидко
абсорбується,
максимальна
концентрація
у плазмі
крові (Cmax)
спостерігається
через 1,7
години.
Одночасний
прийом з їжею
незначно
затримує час
досягнення Cmax
у плазмі
крові - до 2,5
години, але
не впливає на
загальну
експозицію (AUC). Застосування
вілдагліптину
з їжею
призводить
до зниження Cmax
(19 %). Незважаючи
на це,
величина
змін не є
клінічно
значущою,
тому Айгліп®
можна
приймати
незалежно
від прийому
їжі. Абсолютна
біодоступність
становить 85 %.

Розподіл

Коефіцієнт
зв’язування
вілдагліптину
з протеїнами
плазми крові
низький (9,3 %);
вілдагліптин
розподіляється
рівномірно
між плазмою
крові та
еритроцитами.
Середній об’єм
розподілу
вілдагліптину
на стадії плато
після
внутрішньовенного
введення (Vss) становить
71
літр, що
говорить про
екстрасудинний
розподіл.

Метаболізм

Метаболізм
є основним
шляхом
виведення вілдагліптину
у людини, що
становить  69 %
прийнятої
дози.
Основний
метаболіт, LAY151,
фармакологічно
неактивний і
являє собою
продукт
гідролізу складової
ціану, що
становить 57 %
дози та супроводжується
глюкуронідним
(BQS867) та амідним гідролізом
(4 % дози). Дані,
отримані у
процесі дослідження
в умовах in vitro у
мікросомах
нирок людини,
вказують на
те, що нирки
можуть бути
одним із
основних органів,
який сприяє
гідролізу
вілдагліптину
до його
основного
неактивного
метаболіту, LAY151.
DPP-4 частково
бере участь у
гідролізі
вілдагліптину,
що було
підтверджено
дослідженням
in vivo у
щурів із
дефіцитом DPP-4.

Вілдагліптин
не
метаболізується
ензимами
цитохрому Р450
в такому
об’ємі, який
би можна було
визначити.
Таким чином,
не
очікується, що
супутній
прийом
лікарських
засобів, таких
як
інгібітори
та/або
індуктори CYР450,
впливатиме
на
метаболічний
кліренс
вілдагліптину.
Дослідження in vitro
продемонстрували,
що
вілдагліптин
не інгібує і
не індукує
ензими
цитохрому Р450.
Таким чином,
вілдагліптин,
найімовірніше,
не впливає на
метаболічний
кліренс
одночасно
застосовуваних
лікарських
засобів, що
метаболізуються
CYP 1A2, CYP 2C8, CYP 2C9, CYP 2C19, CYP 2D6, CYP 2E1 або CYP
3A4/5.

Виведення

Після
перорального
прийому [14С]-вілдагліптину
приблизно 85 %
дози виводиться
із сечею і    15 %
дози – з
калом.
Ниркове
виведення
незміненого
вілдагліптину
становить 23 %
перорально
прийнятої
дози. Після
внутрішньовенного
введення
здоровим
добровольцям
загальний
плазмовий та
нирковий
кліренс
вілдагліптину
становить 41 л
на годину та 13 л
на годину
відповідно.
Середній
період напіввиведення
після
внутрішньовенного
введення
становить
приблизно 2
години. Період
напіввиведення
після
перорального
прийому
становить приблизно
3 години.

Лінійність/нелінійність

Cmax
для
вілдагліптину
та AUC
збільшуються
майже
пропорційно
дозуванню
при всьому
діапазоні
терапевтичного
дозування.

Окремі
групи
пацієнтів

Стать

Не
спостерігалося
ніяких відмінностей
у
фармакокінетиці
препарату у
здорових
добровольців
чоловічої та
жіночої
статі
різного віку
та з різним
індексом
маси тіла
(ІМТ). Інгібування
DPP-4 препаратом Айгліп® не
залежить від
статі
пацієнта.

Захворювання
печінки

Вплив
порушень
функції печінки
на
фармакокінетику
вілдагліптину
досліджувався
у пацієнтів
із
незначними, помірними
та
серйозними
порушеннями
функції
печінки на
основі
оцінки за
шкалою класифікації
Чайлда-П’ю
(від 6 для
незначного
до 12 для
серйозного порушення)
порівняно з
пацієнтами з
нормальною
функцією
печінки. Експозиція
вілдагліптину
після
прийому
разової дози
пацієнтами з
незначними
та помірними
порушеннями
функції
печінки була
зниженою (на 20 %
та 8 %
відповідно),
тоді як
експозиція вілдагліптину
у пацієнтів
із
серйозними порушеннями
збільшувалася
на 22 %.
Максимальна
зміна
(збільшення
або
зменшення)
експозиції вілдагліптину
становила
приблизно 30 %,
що не
вважається
клінічно
суттєвим. Не
було
виявлено
залежності
між тяжкістю
порушення
функції
печінки та
змінами
експозиції вілдагліптину.

Захворювання
нирок

Відкрите
дослідження
з
багаторазовим
застосуванням
препарату
було
проведено з метою
оцінки
фармакокінетики
найнижчих терапевтичних
доз
вілдагліптину
(50 мг один раз
на добу) у
пацієнтів з
різним
ступенем хронічного
порушення
функції
нирок, що
визначався
за кліренсом
креатиніну
(легке
порушення
функції нирок
від 50 до < 80 мл/хв,
помірне
порушення
функції
нирок від 30 до
< 50 мл/хв та
тяжке
порушення функції
нирок < 30 мл/хв),
порівняно з
контрольною
групою
учасників
дослідження
з нормальною
функцією
нирок.

У
пацієнтів із
незначними,
помірними та
серйозними
порушеннями
функції
нирок AUC вілдагліптину
збільшувалася
порівняно з
пацієнтами з
нормальною
функцією
нирок. Показники
AUC
метаболітів
LAY151 та BQS867
збільшувалися
в середньому
приблизно в 1,5, 3
та 7 разів у
пацієнтів з
легкими,
помірними і
тяжкими
порушеннями
функції
нирок
відповідно.
Обмежені
дані щодо
пацієнтів з
нирковою
недостатністю
в термінальній
стадії (ННТС)
показують, що
експозиція
вілдагліптину
є схожою на
експозицію
препарату у
пацієнтів з
тяжкими
порушеннями
функції
нирок.
Концентрації
LAY151 були приблизно
в 2-3 рази
вищими, ніж у
пацієнтів з
тяжкими
порушеннями
функції
нирок.

Вілдагліптин
виводився з
організму за
допомогою
гемодіалізу
в обмеженій
кількості (3 %
протягом
3-4-годинного
гемодіалізу,
який починали
проводити
через 4
години після
застосування
препарату).

Пацієнти
літнього
віку

У
здорових за
іншими
показниками
пацієнтів (у
віці від 70
років)
загальна
експозиція вілдагліптину
(100 мг один раз
на добу)
збільшувалася
на 32 %, а Cmax – на 18 %
порівняно з
молодшими
здоровими
добровольцями
(віком від 18 до 40
років).

Ці
зміни, однак,
не
вважаються
клінічно значущими.
Інгібіція DPP-4 вілдагліптином
не залежить
від віку
пацієнтів у
досліджуваних
вікових групах.

Раса

Обмежені
дані
свідчать про
те, що расова
приналежність
не має
значущого
впливу на фармакокінетику
вілдагліптину.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Лікування
дорослих
пацієнтів з
цукровим діабетом
типу II.

Як
монотерапія:

-
пацієнтів, у
яких
застосування
тільки дієти
та фізичних
вправ не
забезпечує
достатнього
контролю, а також
для
пацієнтів, у
яких
застосування
метформіну
вважається
неприйнятним
через
наявність
протипоказань
або
непереносимості.

У
складі
подвійної
пероральної
терапії у комбінації
з:

-
метформіном
для
пацієнтів із
недостатнім
глікемічним
контролем,
незважаючи
на
застосування
максимально
переносимої
дози при
проведенні
монотерапії
метформіном;

-
сульфонілсечовиною
для
пацієнтів із
недостатнім
глікемічним
контролем,
незважаючи
на
застосування
максимальної
переносимої
дози
сульфонілсечовини,
та для
пацієнтів, у
яких
застосування
метформіну
вважається
неприйнятним
через
наявність
протипоказань
або
непереносимості;

-
тіазолідиндіоном
для
пацієнтів із
недостатнім
глікемічним
контролем,
для яких
застосування
тіазолідиндіону
вважається
прийнятним.

У
складі
потрійної
пероральної
терапії в комбінації
з:

-
сульфонілсечовиною
та
метформіном,
коли дієта і
фізичні
вправи разом із
подвійною
терапією
цими
лікарськими
засобами не
забезпечують
адекватного
глікемічного
контролю.

У
комбінації з
інсуліном (з
метформіном
або без), коли
дієта та
фізичні
вправи разом
зі стабільною
дозою
інсуліну не
забезпечують
адекватного
глікемічного
контролю.

Протипоказання.

Відома
гіперчутливість
до вілдагліптину
або до
будь-якої
допоміжної
речовини.

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Вілдагліптин
має низький
потенціал
для взаємодії
з іншими
препаратами.
Оскільки вілдагліптин
не є
субстратом
ензиму цитохрому
Р450 (CYP) і не є інгібітором
або
каталізатором
ензимів CYP 450, то його
взаємодія з
іншими
препаратами,
які є субстратами,
інгібіторами
або
каталізаторами
цих ензимів,
малоймовірна.

Комбінація
з
піоглітазоном,
метформіном та
глібуридом

Результати
досліджень,
проведених з
цими
пероральними
протидіабетичними
засобами, не
показали
клінічно
значущої
фармакокінетичної
взаємодії.

Дигоксин
(субстрат Pgp),
варфарин
(субстрат CYP2C9)

Клінічні
дослідження,
проведені за
участю
здорових
добровольців,
не показали
клінічно
значущої
фармакокінетичної
взаємодії.
Проте це не
було встановлено
в цільовій
популяції.

Комбінація
з
амлодипіном,
раміприлом,
валсартаном
або
симвастатином

Дослідження
лікарської
взаємодії за
участю
здорових
добровольців
були
проведені з
амлодипіном,
раміприлом,
валсартаном
і
симвастатином.
У ході цих
досліджень після
одночасного
застосуваннях
вказаних
препаратів з
вілдагліптином
клінічно значущих
фармакокінетичних
взаємодій виявлено
не було.

Комбінація
з
інгібіторами
АПФ

При
одночасному
застосуванні
з інгібіторами
АПФ є більш
високий
ризик розвитку
ангіоневротичного
набряку (див.
розділ
«Побічні
реакції).

Як і щодо
інших
пероральних
протидіабетичних
лікарських
засобів,
певні
активні речовини,
включаючи
тіазиди,
кортикостероїди,
препарати
гормонів
щитовидної
залози та
симпатоміметики,
можуть
зменшувати
гіпоглікемічний
ефект
вілдагліптину.

Особливості
застосування.

Загальні

Айгліп® не є
замінником
інсуліну для
інсулінзалежних
пацієнтів.
Препарат не
слід
застосовувати
для
лікування
пацієнтів з
діабетом типу
I або
діабетичним
кетоацидозом.

Порушення
функції
нирок

Досвід
застосування
препарату
для лікування
пацієнтів з
помірними
або тяжкими
порушеннями
функції
нирок, а
також
пацієнтів із
ННТС на
гемодіалізі
обмежений.
Тому застосування
препарату Айгліп® не
рекомендовано  цим групам
пацієнтів.

Порушення
функції
печінки

Айгліп® не
рекомендований
для
застосування
пацієнтам із
порушеннями
функції
печінки, у
тому числі
пацієнтам, у
яких до
лікування
рівень АЛТ або
АСТ більше
ніж у 3 рази
перевищував
верхню межу
норми.

Контроль
рівнів
ферментів
печінки

Рідко
повідомляли
про
порушення
функції
печінки
(включаючи гепатит).
У таких
випадках у
пацієнтів
перебіг
ускладнення
був
переважно
безсимптомним,
без
клінічних
наслідків, а
показники тестів
функції
печінки (ТФП)
після
припинення
лікування
поверталися
до
нормальних
рівнів. Перед
початком
лікування
препаратом Айгліп®
слід
проводити
ТФП з метою
визначення у
пацієнта
вихідних
показників.
Слід проводити
моніторинг
результатів
ТФП під час
лікування
препаратом
протягом
першого року лікування
з інтервалом
один раз на
три-чотири
місяці, а
також
періодично
пізніше.

Для
пацієнтів, у
яких
спостерігалися
підвищені
рівні
трансаміназ,
слід
проводити повторний
моніторинг
функції
печінки для підтвердження
результатів,
а також подальший
моніторинг з
частим
проведенням
тестів
функції
печінки, доки
порушені
рівні не
повернуться
до нормальних
показників.
Якщо
підвищення
рівня АЛТ або
АСТ у 3 або
більше разів
вище за верхню
межу норми,
то
рекомендується
припинити лікування
препаратом Айгліп®. При
виникненні жовтяниці
або інших
ознак
порушення
функції
печінки слід
припинити
застосування
препарату Айгліп®.
Після
припинення
лікування та
нормалізації
результатів
ТФП
лікування
вілдагліптином
не слід
розпочинати
знову.

Серцева
недостатність

Клінічне
дослідження
застосування
вілдагліптину
пацієнтам із
серцевою
недостатністю
І-ІІІ
функціональних
класів за
класифікацією
NYHA показало, що
лікування
вілдагліптином
не пов’язане
зі зміною
функції
лівого
шлуночка або
з погіршенням
наявної
застійної
серцевої недостатності.
Клінічний
досвід
застосування
препарату
пацієнтам із
серцевою
недостатністю
ІІІ
функціонального
класу за
класифікацією
NYHA все ще обмежений,
а результати
не
переконливі.

Досвід
застосування
вілдагліптину
під час
клінічних
досліджень
пацієнтам із
серцевою
недостатністю
ІV
функціонального
класу за
класифікацією
NYHA відсутній,
тому застосовувати
препарат цим
пацієнтам не
рекомендується.

Розлади
з боку шкіри

У
доклінічних
токсикологічних
дослідженнях
повідомляли
про випадки
ураження
шкіри,
включаючи
утворення
пухирів та
виразок на
кінцівках у
мавп. Хоча у
процесі
клінічних
досліджень
не було
відзначено збільшення
частоти
ураження
шкіри, досвід
щодо
ускладнень з
боку шкіри у
пацієнтів із
цукровим
діабетом
обмежений.

Крім того, у
постмаркетинговий
період застосування
препарату
повідомляли
про випадки
бульозного
та
ексфоліативного
ураження
шкіри.

Таким
чином,
відповідно
до
стандартного
догляду за
пацієнтами з
цукровим
діабетом рекомендується
спостереження
для виявлення
порушень з
боку шкіри,
таких як
утворення пухирів
або виразок.

Панкреатит

Застосування
вілдагліптину
пов’язано з ризиком
розвитку
гострого
панкреатиту.
Пацієнти
повинні бути
проінформовані
про характерні
симптоми
гострого
панкреатиту.

Якщо
підозрюється
розвиток
панкреатиту, застосування
вілдагліптину
не слід
продовжувати.
У разі
підтвердження
діагнозу
гострий
панкреатит
застосування
вілдагліптину
не слід поновлювати.

Гіпоглікемія

Застосування
сульфонілсечовини,
як відомо,
призводить
до розвитку
гіпоглікемії.
Пацієнти, які
отримують
вілдагліптин
у комбінації
з
сульфонілсечовиною,
можуть бути
схильні до
розвитку
гіпоглікемії.
Таким чином,
для зниження
ризику
розвитку
гіпоглікемії
можливе
застосування
більш низьких
доз
сульфонілсечовини.

Інші

До складу
препарату Айгліп®,
таблетки,
входить
лактоза.
Пацієнтам із
рідкісними
спадковими
станами – непереносимістю
лактози,
дефіцитом
лактази
Лаппа або
мальабсорбцією
глюкози та галактози
– препарат Айгліп®
протипоказаний.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Вагітність

Дотепер
немає
відповідних
досліджень
застосування
вілдагліптину
вагітним
жінкам.

Дослідження
на тваринах
виявили
репродуктивну
токсичність
при
застосуванні
високих доз
препарату.
Потенційний
ризик для людини
невідомий.
Через
відсутність
даних Айгліп® не
слід
застосовувати
під час
вагітності.

Період
годування
груддю

Невідомо,
чи проникає
вілдагліптин
у грудне
молоко.
Дослідження
на тваринах
виявили
виділення
вілдагліптину
в молоко
тварин. Айгліп® не
слід
призначати
жінкам, які
годують груддю.

Фертильність

Досліджень
щодо впливу
препарату Айгліп® на
фертильність
людини не
проводилося.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими механізмами.

Дослідження
щодо впливу
препарату на
здатність
керувати
автомобілем
та працювати
з іншими
механізмами
не
проводилися.
Пацієнти, які
відчувають
запаморочення,
не повинні
керувати
автотранспортом
або працювати
з іншими
механізмами.

Спосіб
застосування
та дози.

При
застосуванні
як
монотерапії,
в комбінації
з
метформіном, у
комбінації з
тіазолідиндіоном,
у комбінації
з
метформіном
та
сульфонілсечовиною
або в
комбінації з
інсуліном (з
метформіном
або без)
рекомендована
добова доза
вілдагліптину
становить 100
мг, яку розділяють
на два
прийоми: 50 мг
вранці та 50 мг
ввечері.

При
застосуванні
у складі
подвійної
комбінації з
сульфонілсечовиною
рекомендована
доза
вілдагліптину
становить 50
мг один раз
на добу,
вранці. У цій
популяції
пацієнтів
вілдагліптин
у дозі 100 мг на
добу був не
більш
ефективним,
ніж
вілдагліптин
у дозі 50 мг
один раз на
добу.

При
застосуванні
в комбінації
з сульфонілсечовиною
з метою
зниження
ризику розвитку
гіпоглікемії
можливе
застосування
низьких доз
сульфонілсечовини.

Перевищувати
дозу
препарату 100
мг не рекомендовано.

У разі
пропуску
прийому дози
препарату Айгліп® її
слід
прийняти
відразу, як
тільки
пацієнт згадає
про це.
Подвійну
дозу
препарату не
слід
приймати в
той же день.

Безпека та
ефективність
застосування
вілдагліптину
у складі
потрійної
пероральної
терапії в
комбінації з
метформіном та
тіазолідиндіоном
не встановлені.

Дозування
для
пацієнтів із
порушеннями
функції
печінки або
нирок

Айгліп® не
рекомендується
застосовувати
пацієнтам із
порушеннями
функції
печінки, в
тому числі
пацієнтам, у
яких до
лікування
рівень АЛТ або
АСТ був у 3
рази вищий за
верхню межу
норми.

Для
пацієнтів із
порушеннями
функції
нирок
легкого
ступеня
(кліренс креатиніну
≥ 50 мл/хв) немає
потреби у
корекції дозування
препарату Айгліп®.
Пацієнтам з
помірними
або тяжкими
порушеннями
функції
нирок або
ННТС
рекомендована
доза
препарату
становить 50
мг один раз
на добу.

Дозування
для
пацієнтів
літнього
віку

Для
пацієнтів
віком від 65
років немає
потреби
змінювати
дозування.

Дозування
для дітей

Дітям та
підліткам
віком до 18
років
застосування
препарату Айгліп® не
рекомендується
через
відсутність
даних про
безпеку та
ефективність.

Спосіб
застосування

Для
перорального
застосування.

Айгліп® можна
застосовувати
незалежно
від вживання їжі.

Діти.

Дітям та
підліткам
віком до 18
років
застосування
препарату Айгліп® не
рекомендується
через
відсутність
даних про
безпеку та
ефективність.

Передозування.

Інформація
щодо
передозування
вілдагліптином
обмежена.

Симптоми

Інформація
про можливі
симптоми
передозування
була
отримана у
процесі
дослідження
переносимості
підвищення дози
за участю
здорових
добровольців,
які
отримували вілдагліптин
протягом
10 днів. При
дозуванні 400
мг спостерігалися
три випадки
виникнення
м’язового болю,
а також
кілька
випадків
легкої та короткочасної
парестезії,
гарячки,
розвитку набряків
та
тимчасового
підвищення
рівнів
ліпази. При
дозуванні 600
мг у одного
із
добровольців
виник набряк
ніг та рук,
значне
підвищення
рівня
фосфокінази
креатиніну
(ФКК), що
супроводжувалося
підвищенням
рівня АСТ,
С-реактивного
білка та
міоглобіну.
Троє
добровольців
цієї групи
мали набряк
обох ніг, що у
двох
випадках
супроводжувалося
парестезією.
Усі симптоми
та порушення
лабораторних
показників
зникали
після
припинення
застосування
досліджуваного
препарату.

Лікування

У випадку
передозування
рекомендовано
проводити
підтримувальну
терапію.
Вілдагліптин
не виводиться
при
гемодіалізі,
однак
більшість метаболітів
гідролізу (LAY 151)
можна
видалити за
допомогою
гемодіалізу.

Побічні
реакції.

Дані з
безпеки
застосування
вілдагліптину були
отримані у
ході
проведення
контрольованих
досліджень
за участю
пацієнтів, які
приймали
вілдагліптин
у добовій
дозі 50 мг (один
раз на добу)
або 100 мг (по 50 мг
два рази на добу
або 100 мг один
раз на добу), як
монотерапію
та у
поєднанні з
іншим лікарським
засобом.
Більшість
побічних
реакцій, що
виникали при
прийомі вілдагліптину, були
легкими за
характером
та
тимчасовими
і не вимагали
припинення
лікування. Не
було
виявлено
зв’язку між
розвитком
побічних
реакцій та
віком чи
расою
пацієнта,
тривалістю
прийому
препарату
або добовою
дозою.

Повідомляли
про окремі
випадки
розвитку печінкової
дисфункції (у
тому числі
гепатиту). Ці
випадки були
зазвичай
безсимптомними,
без
клінічних
наслідків, а
результати ТФП
після
припинення
лікування
поверталися до
нормальних.
За даними
контрольованих
досліджень
монотерапії
та
додаткової
терапії, частота
підвищення
рівнів АЛТ
або АСТ у ≥ 3
рази від
верхньої межі
норми для
вілдагліптину
в дозі 50 мг один
раз на добу,
для
вілдагліптину
в дозі 50 мг два
рази на добу
та для всіх
препаратів
порівняння становила
0,2 %, 0,3 % та 0,2 %
відповідно.
Підвищення рівнів
трансаміназ
були
переважно
безсимптомними,
не
прогресували
та не були
пов’язані з
холестазом
або
жовтяницею.

Поодинокі
випадки
ангіоневротичного
набряку, про
які
повідомлено
у зв’язку із
застосуванням
вілдагліптину,
спостерігалися
з такою ж
частотою, як
і у
контрольній
групі. Більш
високий відсоток
таких
випадків
спостерігався
у тій групі,
де
вілдагліптин
застосовувався
у комбінації
з
інгібітором АПФ.
Більшість
явищ були
легкими за
тяжкістю та
минали на
фоні
застосування
вілдагліптину.

Побічні
реакції, що
спостерігалися
протягом
подвійних сліпих
досліджень у
пацієнтів,
які приймали вілдагліптин
як
монотерапію
та у складі
комбінованої
терапії,
вказані
нижче, для
кожного
показання за
класом
системи органів
та
абсолютною
частотою.
Частота визначається
таким чином:
дуже часто (≥
1/10), часто (≥ 1/100, < 1/10),
нечасто (≥ 1/1000, < 1/100),
рідко (> 10000, ≤ 1/1000),
дуже рідко (≤
1/10000), частота невідома
(не може бути
оцінена на
основі наявних
даних). У
кожній
об’єднаній
за частотою
групі
небажані
реакції представлені
у порядку
зменшення
серйозності.

Монотерапія
вілдагліптином. Побічні
реакції,
зареєстровані
у пацієнтів,
які
отримували вілдагліптин у дозі 100
мг на добу як
монотерапію,
у ході проведення
подвійних
сліпих
досліджень.

Інфекції
та інвазії: дуже
рідко –
інфекція
верхніх
дихальних
шляхів,
назофарингіт.

З
боку обміну
речовин: нечасто
–
гіпоглікемія.

З
боку
нервової
системи: часто –
запаморочення;
нечасто –
головний біль.

З
боку
серцево-судинної
системи: нечасто
–
периферичні
набряки.

З
боку шлунково-кишкового
тракту: нечасто
–  закреп.

З
боку
кістково-м’язової
та сполучної
системи: нечасто
– артралгія.

З
боку шкіри: можливі
реакції
гіперчутливості.

Опис
окремих
побічних
реакцій

У
контрольованих
дослідженнях
монотерапії
вілдагліптином
загальна
частота
випадків
дострокового
припинення
лікування
через появу
небажаних
реакцій не була
більшою у
пацієнтів,
які
отримували лікування
вілдагліптином
у дозі 100 мг на
добу, ніж у
пацієнтів,
які
отримували
плацебо або
препарати
порівняння.

У
порівняльних
контрольованих
дослідженнях
монотерапії
випадки
гіпоглікемії,
що були
нечастими,
спостерігалися
у 0,4 % пацієнтів,
які
отримували
лікування
вілдагліптином
у дозі 100 мг на
добу,
порівняно з 0,2
%
пацієнтів у
групі
лікування
активним
препаратом
порівняння
або плацебо,
без
серйозних
або тяжких
явищ.

У клінічних
дослідженнях,
коли
вілдагліптин
у дозі 100 мг на
добу
призначався
як монотерапія,
маса тіла
пацієнтів не
змінювалася
порівняно з
вихідним
рівнем.

Клінічні
дослідження
тривалістю
до 2 років не
виявили
ніяких
додаткових
ознак
небезпеки
або непередбачених
ризиків у
разі
монотерапії
вілдагліптином.

Комбінація
препарату з
метформіном.
Побічні
реакції,
зареєстровані
у пацієнтів,
які
отримували вілдагліптин
у дозі 100 мг на
добу в
комбінації з
метформіном,
у ході проведення
досліджень.

З
боку обміну
речовин: часто –
гіпоглікемія.

З
боку
нервової
системи: часто –
тремор,
запаморочення,
головний біль;
нечасто –
стомлення.

З
боку
шлунково-кишкового
тракту: часто –
нудота.

Опис
окремих
побічних
реакцій

У ході
проведення
контрольованих
клінічних
досліджень комбінації
вілдагліптину
в дозі 100 мг на
добу з
метформіном
не
повідомляли
про відміну
лікування
через появу
небажаних
реакцій ні в
групі
лікування
вілдагліптином
у дозі 100 мг на
добу +
метформіном,
ні в групі
прийому
плацебо +
метформіну.

У ході
проведення
клінічних
досліджень випадки
гіпоглікемії
були частими у
пацієнтів,
які
отримували
вілдагліптин
у дозі 100 мг на
добу в
комбінації з
метформіном
(1 %) та нечастою
у пацієнтів,
які
отримували
плацебо +
метформін (0,4 %).
У групах
прийому
вілдагліптину
не було зареєстрованого
жодного
випадку
тяжкої гіпоглікемії.

У ході
клінічних
досліджень
при додаванні
до
метформіну
вілдагліптину
в дозі 100 мг на
добу маса
тіла
пацієнтів не
змінювалася порівняно
з вихідним
рівнем.

У ході
проведення
клінічних
досліджень
тривалістю
до 2 років і
більше не
було виявлено
жодних
додаткових
ознак
небезпеки
або непередбачених
ризиків у
разі
додавання вілдагліптину
до
метформіну.

Комбінація
препарату із
сульфонілсечовиною.
Побічні
реакції, зареєстровані
у пацієнтів,
які
отримували вілдагліптин
у дозі 50 мг в
комбінації з
сульфонілсечовиною,
у ході
проведення
подвійних
сліпих досліджень.

Інфекції
та інвазії: діже
рідко –
назофарингіт.

З
боку обміну
речовин: часто –
гіпоглікемія.

З
боку
нервової
системи: часто –
тремор,
запаморочення,
головний біль,
астенія.

З
боку
шлунково-кишкового
тракту: нечасто
–  закреп.

Опис
окремих
побічних
реакцій

У
контрольованих
клінічних
дослідженнях
комбінації
вілдагліптину
в дозі 50 мг та сульфонілсечовини
загальна
частота
випадків
дострокового
припинення
лікування
через появу
небажаних
реакцій
становила 0,6 %
при
поєднанні
вілдагліптину
в дозі 50 мг із
сульфонілсечовиною
проти 0 % в
групі
лікування
плацебо +
сульфонілсечовиною.

У клінічних
дослідженнях
частота випадків
гіпоглікемії,
коли
вілдагліптин
в дозі 50 мг
один раз на
добу був
доданий до
глімепіриду,
становила 1,2 %
проти 0,6 % у
групі прийому
плацебо +
глімепіриду.
У групах
лікування вілдагліптином
тяжких
випадків
гіпоглікемії
зареєстровано
не було.

У ході клінічних
досліджень
при
додаванні до
глімепіриду
вілдагліптину
в дозі 50 мг на
добу маса
тіла
пацієнтів не
змінювалася
порівняно з
вихідним
рівнем.

Комбінація
препарату з
тіазолідиндіоном. Побічні
реакції,
зареєстровані
у пацієнтів,
які
отримували вілдагліптин
в дозі 100 мг на
добу в
комбінації з
тіазолідиндіоном,
у ході
проведення
подвійних
сліпих
досліджень.

З
боку обміну
речовин: часто –
збільшення
маси тіла;
нечасто – гіпоглікемія.

З
боку
нервової
системи: нечасто
– головний
біль,
астенія.

З
боку серцево-судинної
системи: часто –
периферичні
набряки.

Опис
окремих
побічних
реакцій

У ході
контрольованих
клінічних
досліджень
комбінації
вілдагліптину
в дозі 100 мг на
добу та
тіазолідиндіону
про
дострокове припинення
лікування
через появу
небажаних
реакцій не
повідомлялося
ні в групі
лікування
вілдагліптином
в дозі 100 мг на
добу та
тіазолідиндіоном,
ні в групі
лікування
плацебо +
тіазолідиндіоном.

У клінічних
дослідженнях
випадки
гіпоглікемії
були
нечастими у
пацієнтів,
які отримували
вілдагліптин
+ піоглітазон
(0,6 %), але
частими у
пацієнтів,
які
отримували
плацебо +
піоглітазон
(1,9 %). У групах
лікування
вілдагліптином
тяжких
випадків
гіпоглікемії
зареєстровано
не було.

У
дослідженні
додаткової
терапії з
піоглітазоном
абсолютний
показник
зростання маси
тіла при
застосуванні
плацебо та вілдагліптину
в дозі 100 мг на
добу
становив 1,4 та 2,7 кг
відповідно.

Відсоткова
частка
периферичних
набряків,
коли
вілдагліптин
у дозі 100 мг на
добу додавали
до
максимальної
дози
піоглітазону,
який
застосовували
як фоновий
препарат (45 мг
один раз на
добу),
становила 7,0 % порівняно
з 2,5 % при
застосуванні
тільки піоглітазону
як фонового
препарату.

Комбінація
препарату з
метформіном
та сульфонілсечовиною.
Побічні
реакції,
зареєстровані
у пацієнтів,
які
отримували вілдагліптин
у дозі 50 мг два
рази на добу
в комбінації
з
метформіном
та сульфонілсечовиною.

З
боку обміну
речовин: часто –
гіпоглікемія.

З
боку
нервової
системи: часто –
запаморочення,
тремор.

З
боку шкіри та
підшкірних
тканин: часто –
гіпергідроз.

Загальні
розлади: часто –
астенія.

Опис
окремих
побічних
реакцій

Про випадки
дострокового
припинення
лікування
через появу
небажаних
реакцій не
повідомляли
у групі
лікування
вілдагліптином
+ метформіном
+
глімепіридом
порівняно з 0,6 % у
групі
лікування
плацебо +
метформіном +
глімепіридом.

Частота
розвитку
гіпоглікемії
була поширеною
в обох групах
лікування (5,1 %
для групи застосування
вілдагліптину
+ метформіну +
глімепіриду
порівняно з 1,9 %
для групи
застосування
плацебо +
метформіну +
глімепіриду).
Про одне
тяжке явище
гіпоглікемії
повідомляли
в групі
застосування
вілдагліптину.

Наприкінці
дослідження
вплив на
середні показники
маси тіла був
нейтральний.

Комбінація
препарату з
інсуліном.
Небажані
реакції,
зареєстровані
у пацієнтів,
які
отримували вілдагліптин
в дозі 100 мг на
добу в
комбінації з
інсуліном (з
метформіном
або без), у
ході
проведення
подвійних
сліпих
досліджень.

З
боку обміну
речовин: часто –
знижений
рівень
глюкози
крові.

З
боку
нервової
системи: часто –
головний
біль, озноб.

З
боку
шлунково-кишкового
тракту: часто –
нудота,
гастроезофагеальна
рефлюксна
хвороба; нечасто –
діарея,
метеоризм.

Опис
окремих
побічних
реакцій

У ході
проведення
контрольованих
клінічних
досліджень
із
застосуванням
вілдагліптину
в дозі     50 мг
два рази на
добу в
комбінації з
інсуліном, із
супутнім
застосуванням
метформіну
або без,
загальна
частота
випадків дострокового
припинення
лікування
через появу
небажаних
реакцій
становила 0,3 % у
групі
лікування
вілдагліптином,
тоді як у групі
застосування
плацебо
випадків
дострокового
припинення
лікування
через появу
небажаних
реакцій не
спостерігалося.

Частота
випадків
гіпоглікемії
була однаковою
в обох групах
лікування.
Поява тяжкого
явища
гіпоглікемії
спостерігалася
у 2 пацієнтів із
групи
лікування
вілдагліптином
та у 6 пацієнтів
із групи
застосування
плацебо.

Наприкінці
дослідження
вплив на
середні показники
маси тіла був
нейтральний.

Постмаркетинговий
досвід
застосування
вілдагліптину.

З
боку
шлунково-кишкового
тракту: частота
невідома –
панкреатит.

З
боку
гепатобіліарної
системи: частота
невідома –
гепатит
(оборотний
після припинення
прийому
лікарського
засобу), відхилення
функціональних
печінкових
проб від
норми
(оборотні
після
припинення
прийому
лікарського
засобу).

З
боку шкіри та
підшкірних
тканин: частота
невідома –
кропив’янка,
бульозне та
ексфоліативне
ураження
шкіри,
включаючи
бульозний
пемфігоїд.

Термін
придатності.

3 роки.

Не
застосовувати
препарат
після
закінчення
терміну
придатності,
вказаного на
упаковці.

Умови
зберігання.

Для
лікарського
засобу не
потрібні
спеціальні
умови
зберігання.

Зберігати у
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

По 10
таблеток у
блістері. По 3
або 6
блістерів у
пачці.

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник. АТ
«Фармак» виробництво
з продукції in bulk
фірм-виробників
Блуфарма -
Індустрія
Фармацевтика,
С.А.,
Португалія
(виробництво,
первинне та
вторинне
пакування,
контроль
серії, випуск
серії), АЕТ
Лабораторіз
Прайвет
Лімітед,
Індія
(виробництво,
первинне та
вторинне
пакування,
контроль
серії, випуск
серії).

Місцезнаходження
виробника та
його адреса
місця
провадження
діяльності.

Україна, 04080, м.
Київ, вул. Кирилівська,
74.