ІНСТРУКЦІЯ

для медичного
застосування
лікарського
засобу

АУРОЛАЙЗА

(AUROLIZA)

Склад:

діюча
речовина: lisinopril;

1 таблетка
містить лізиноприлу
дигідрату
еквівалентно
5 мг або 10
мг, або 20 мг
лізиноприлу;

допоміжні
речовини: кальцію
гідрофосфат
безводний, крохмаль
кукурудзяний,
заліза оксид
жовтий (або
заліза оксид
червоний для
таблеток по 5
мг) (Е 172), маніт (Е
421), крохмаль
прежелатинізований,
магнію
стеарат.

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні
властивості:

таблетки
по 5 мг: світло-червоного
кольору,
круглі,
двоопуклі
таблетки без
оболонки, з
маркуванням
«L» з
одного боку
та «5» з
іншого боку
по одну
сторону від
лінії
розлому;

таблетки
по 10 мг:
світло-жовтого
кольору,
круглі, двоопуклі
таблетки без
оболонки, з
маркуванням
«L» з
одного боку
та «10» з
іншого боку;

таблетки
по 20 мг: світло-жовтого
кольору,
капсулоподібної
форми, двоопуклі
таблетки без
оболонки, з
маркуванням
«L» з
одного боку
та «20» з
іншого боку.

Фармакотерапевтична
група.
Інгібітори
ангіотензинперетворювального
ферменту
(АПФ). Код
АТХ С09А А03.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Механізм
дії

Лізиноприл
є інгібітором
пептидилдипептидази.
Лізиноприл
інгібує АПФ,
який є
каталізатором
перетворення
ангіотензину
І в
ангіотензин
ІІ, якому властива
судинозвужувальна
дія. Також
ангіотензин
ІІ стимулює
секрецію
альдостерону
у корі
надниркових
залоз.
Пригнічення
АПФ
призводить
до зменшення
концентрації
ангіотензину
ІІ у плазмі
крові, що
спричиняє
зниження вазоконстрикції
та зменшення
секреції альдостерону,
а також може
призвести до
зростання
концентрації
калію у
сироватці
крові.

Фармакодинамічні
ефекти

Хоча
припускають,
що механізм,
згідно з яким
лізиноприл
зменшує показники
артеріального
тиску, – це
первинне
пригнічення
ренін-альдостеронової
системи,
лізиноприл
чинить
гіпотензивну
дію навіть у
пацієнтів з
низькою
реніновою гіпертензією.
АПФ
ідентичний
кіназі ІІ,
ензиму, який
розщеплює брадикінін.
Дотепер
не з’ясовано,
чи відіграє
певну роль у
терапевтичній
дії
лізиноприлу збільшений
рівень потужного
судинорозширювального
пептиду –
брадикініну.

Діти

У
клінічному
дослідженні,
в якому взяли
участь 115
педіатричних
пацієнтів з
артеріальною
гіпертензією
віком 6–16
років, пацієнти
з масою тіла менше
50 кг
отримували 0,625
мг,                       2,5
мг або 20 мг лізиноприлу
1 раз на добу, а
пацієнти з масою
тіла 50 кг і
більше
отримували 1,25
мг, 5 мг або 40 мг
лізиноприлу 1
раз на добу. Наприкінці
2-тижневого
періоду
лікування лізиноприл,
який вводили 1
раз на добу,
знижував
артеріальний
тиск залежно
від дози зі стабільною
антигіпертензивною
ефективністю,
продемонстрованою
при
застосуванні
доз, що
перевищували
1,25 мг.

Цей
ефект був
підтверджений
на етапі
відміни
препарату. Діастолічний
тиск
підвищувався
приблизно на
9 мм рт. ст. у пацієнтів,
які
отримували
плацебо,
порівняно з
пацієнтами,
які
отримували
середні та
високі дози
лізиноприлу.
Дозозалежний
антигіпертензивний
ефект лізиноприлу
був
послідовним
у кількох
демографічних
підгрупах:
вік, стадія
Таннера,
стать та раса.

Фармакокінетика.

Лізиноприл
є
інгібітором
АПФ для
перорального
застосування,
що не містить
сульфгідрильних
груп.

Абсорбція

Після
перорального
прийому
лізиноприлу його
максимальна
концентрація
в сироватці крові
(Cmax) досягається
протягом 7
годин, хоча
у хворих із
гострим
інфарктом
міокарда
була
відзначена
деяка
тенденція до
незначного
збільшення
часу,
необхідного
для досягнення
Cmax. Середнє
значення
абсорбції
лізиноприлу
становить приблизно
25 % і варіює в
окремих
пацієнтів
залежно від величини
прийнятої
дози (5-80 мг) у
діапазоні від
6 % до 60 %.
Ці дані
базуються на
кількості
препарату, визначеного
у сечі. У
пацієнтів із
серцевою
недостатністю
абсолютна
біодоступність
знижується
приблизно на
16 %. Вживання
їжі не
впливає на
всмоктування
лізиноприлу.

Розподіл

Лізиноприл
не
зв’язується
з іншими
білками
сироватки
крові, окрім
циркулюючого
АПФ.

Дослідження
на щурах
показали, що
лізиноприл
слабко
проникає
крізь гематоенцефалічний
бар’єр.

Виведення
з організму

Лізиноприл
не
метаболізується
та екскретується
у незміненому
вигляді в
сечу. Період
напіввиведення
у пацієнтів,
які приймали
багаторазові
дози, складає
12,6 години.
Кліренс
лізиноприлу у
здорових
добровольців
становить
50 мл/хв. У разі
порушення
ренальної
функції
виведення
лізиноприлу
знижується
пропорційно
до ступеня
функціональних
порушень. Зменшення
концентрації
в сироватці
крові демонструє
пролонговану
термінальну
фазу та не
має
відношення
до
накопичення
препарату. Ця
заключна
фаза,
вірогідно,
свідчить про
інтенсивне
зв’язування
з АПФ і не
пропорційна
до дози.

Пацієнти
з
порушеннями
функції
печінки

У
хворих на
цироз
порушення
функції
печінки
призводять
до зменшення
абсорбції лізиноприлу
(приблизно 30 %
після визначення
у сечі), а
також до
збільшення
експозиції (приблизно
50 %) порівняно
зі здоровими
добровольцями,
внаслідок
зниження
кліренсу.

Порушення
функції
нирок

Порушення
функції
нирок знижує
елімінацію
лізиноприлу,
що
виводиться
нирками, але це
зниження є клінічно
важливим
лише тоді,
коли
швидкість клубочкової
фільтрації
(ШКФ) нижче
30 мл/хв.

При
середньому
та легкому
ступені
ураження
нирок
(кліренс
креатиніну
30–80 мл/хв) середнє
значення
площі під
фармакокінетичною
кривою
«концентрація-час»
(AUC) зростає тільки
на 13 %, тоді як
при тяжкому
ступені
ураження
нирок (кліренс
креатиніну                       5–30
мл/хв)
спостерігається
збільшення
середнього значення
AUC у 4,5 раза.

Лізиноприл
може бути
виведений за
допомогою
діалізу.
Протягом
гемодіалізу,
тривалість
якого
становить 4
години,
концентрація
лізиноприлу
у плазмі
крові
знижується в
середньому на
60 % із
кліренсом
діалізу між 40 мл/хв
і 55 мл/хв.

Серцева
недостатність

Пацієнти
із серцевою
недостатністю
мають
набагато більшу
експозицію
лізиноприлу
порівняно зі
здоровими
добровольцями
(збільшення
значення AUC в
середньому
становить 125 %), але,
ґрунтуючись
на кількості
лізиноприлу, визначеному
в сечі,
наявне
зменшення
абсорбції
становить
приблизно 16 %
порівняно зі здоровими
добровольцями.

Пацієнти
літнього
віку

Пацієнти
літнього
віку мають
більш високий
рівень
препарату в
крові та
більш високе
значення AUC
(збільшення
становить приблизно
60 %) порівняно з молодшими
пацієнтами.

Діти

Фармакокінетичний
профіль
лізиноприлу вивчали
у 29 дітей з
артеріальною
гіпертензією
віком від 6 до 16
років зі ШКФ
вище 30 мл/хв/1,73 м2.
Після
застосування
лізиноприлу
в дозах 0,1–0,2 мг/кг
рівноважна
концентрація
в плазмі крові
досягалася
протягом 6
годин, а
ступінь
абсорбції на
основі
виведення із сечею
становив 28 %. Ці дані
були
аналогічні
тим, які
попередньо
спостерігались
у дорослих.

Показники
AUC та Cmax у дітей
були
аналогічними
тим, що
спостерігались
у дорослих.

Клінічні
характеристики.

Показання.

·
Есенціальна
гіпертензія.

·
Cерцева
недостатність
(симптоматичне
лікування).

·
Гострий
інфаркт
міокарда
(короткотривале
лікування (6
тижнів)
гемодинамічно
стабільних
пацієнтів не
пізніше ніж
через 24
години після
гострого
інфаркту
міокарда).

·
Ускладнення
з боку нирок
при
цукровому
діабеті (лікування
захворювань
нирок у
гіпертензивних
пацієнтів із
цукровим
діабетом ІІ
типу та
початковою
нефропатією).

Протипоказання.

·
Гіперчутливість
до
лізиноприлу,
інших інгредієнтів
препарату
або до інших
інгібіторів
АПФ.

·
Ангіоневротичний
набряк в
анамнезі, пов’язаний із
застосуванням
інгібіторів
АПФ.

·
Спадковий
або
ідіопатичний
ангіоневротичний
набряк.

·
Одночасне
застосування
аліскіренвмісних
препаратів пацієнтам
із цукровим
діабетом або з
нирковою
недостатністю
(ШКФ <60 мл/хв/1,73 м2).

·
ІІ та ІІІ
триместр вагітності
(див. розділи
«Особливості
застосування»
та «Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю»).

·
Одночасне
застосування
зі
сакубітрилом/валсартаном.
Лікування
препаратом
Ауролайза
можна
починати
лише через 36
годин після
прийому
останньої
дози
сакубітрилу/валсартану
(див. розділи
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»
та
«Особливості
застосування»).

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Антигіпертензивні
засоби

При
одночасному
застосуванні
препарату Ауролайза
з іншими
антигіпертензивними
препаратами
(наприклад, із
гліцерилтринітратом,
іншими
нітратами або
іншими судинорозширювальними
засобами)
може розвиватися
додаткове зниження
артеріального
тиску.

Дані
клінічних
випробувань
показали, що
подвійна
блокада
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи (РААС)
за допомогою
комбінованого
застосування
інгібіторів
АПФ,
блокаторів
рецепторів ангіотензину
II або
аліскірену
пов’язана з
більшою
частотою
побічних
явищ, таких
як гіпотензія,
гіперкаліємія
та зниження
функції нирок
(включаючи
гостру
ниркову
недостатність)
порівняно із
застосуванням
одного препарату,
що впливає на
РААС (див.
розділи «Протипоказання»
та «Особливості
застосування»).

Лікарські
засоби, які
підвищують
ризик розвитку
ангіоневротичного
набряку.
Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ зі
сакубітрилом/валсартаном
протипоказане
через
підвищений
ризик розвитку
ангіоневротичного
набряку (див.
розділи
«Протипоказання»
та
«Особливості
застосування»).
Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ з
рацекадотрилом,
інгібіторами
мішені рапаміцину
у ссавців (mTOR)
(наприклад, із
сиролімусом,
еверолімусом,
темсиролімусом)
або
вілдагліптином
може
призвести до
підвищення
ризику
розвитку
ангіоневротичного
набряку (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Діуретики.
Антигіпертензивний
ефект зазвичай
є більш
вираженим,
якщо
додатково до
терапії
лізиноприлом
пацієнтам
призначати діуретики.
У пацієнтів,
які
отримують
діуретики,
особливо у
тих, які
почали
лікування
нещодавно,
після
додавання
лізиноприлу
іноді може
спостерігатися
значне
зниження
артеріального
тиску. Можливість
розвитку
симптоматичної
артеріальної
гіпотензії
при
застосуванні
лізиноприлу
може бути зменшена
у разі
припинення
лікування
діуретиками
перед
початком
терапії
лізиноприлом
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Калійвмісні
харчові
добавки,
калійзберігаючі
діуретики або
замінники
солі з
вмістом
калію. Хоча
зазвичай
рівень калію
у сироватці
крові
залишається
у межах
норми, у
деяких
пацієнтів,
які
застосовують
цей лікарський
засіб, може
виникнути
гіперкаліємія.
Калійзберігаючі
діуретики
(такі як
спіронолактон,
триамтерен
або
амілорид),
харчові
добавки, які
містять калій,
або
замінники
солі, які
містять
калій, можуть
призводити
до значного
підвищення
рівня калію в
сироватці
крові. Необхідно
також
виявляти
обережність
при
одночасному
застосуванні
лікарського
засобу
Ауролайза з
іншими
лікарськими
засобами, які
підвищують
рівень калію
в сироватці
крові, такими
як
триметоприм
і
ко-тримоксазол
(триметоприм/сульфаметоксазол),
оскільки
відомо, що
триметоприм
діє як
калійзберігаючий
діуретик так
само, як
амілорид.
Тому не
рекомендується
поєднання
препарату
Ауролайза з
вищезазначеними
лікарськими
засобами.
Якщо показане
одночасне
застосування
таких препаратів,
лікування
необхідно
проводити з обережністю
та часто
контролювати
рівень калію
в сироватці
крові.

Якщо
препарат
Ауролайза
застосовується
одночасно з
діуретиками,
що сприяють
втраті калію,
діуретик-індукована
гіпокаліємія
може
покращуватися.

Циклоспорин.
При
одночасному
застосуванні
інгібіторів
АПФ з
циклоспорином
може
виникнути
гіперкаліємія.
Рекомендується
контроль
вмісту калію в
сироватці
крові.

Гепарин.
При
одночасному
застосуванні
інгібіторів
АПФ з
гепарином
може
виникнути
гіперкаліємія.
Рекомендується
контроль
вмісту калію
в сироватці
крові.

Препарати
літію. При
одночасному
прийомі літію
та
інгібіторів
АПФ
повідомлялося
про оборотне
збільшення
концентрації
літію у сироватці
крові і
зростання
токсичності. Одночасне
застосування
тіазидних діуретиків
з
інгібіторами
АПФ збільшує
ризик
отруєння
літієм і
посилює вже
підвищений
ризик
токсичності
літію.
Одночасний
прийом літію
і лізиноприлу
не
рекомендований,
але якщо їх
сумісне
застосування
необхідне,
слід
проводити
ретельний
моніторинг
рівня літію у
сироватці
крові.

Нестероїдні
протизапальні
препарати (НПЗП),
включаючи
ацетилсаліцилову
кислоту у
дозі ≥3 г на добу.
При
одночасному
застосуванні
інгібіторів
АПФ з НПЗП (ацетилсаліциловою
кислотою у
дозах, які мають
протизапальний
ефект,
інгібіторами
ЦОГ-2 та
неселективними
НПЗЗ) може
спостерігатися
послаблення
антигіпертензивного
ефекту.

Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ та НПЗЗ
може
призвести до
підвищеного
ризику порушення
функції
нирок,
включаючи
можливу
гостру ниркову
недостатність,
та
збільшення
рівня калію в
сироватці
крові,
особливо у
пацієнтів із
раніше
існуючими порушеннями
функції нирок.
Ці явища
зазвичай
носять
оборотний
характер.

Комбінацію
слід
призначати з
обережністю,
особливо пацієнтам
літнього
віку.
Пацієнти
повинні
отримувати
достатню кількість
рідини, слід
приділити
увагу контролю
функції
нирок після
початку
супутньої
терапії та
періодично
після цього.

Трициклічні
антидепресанти/нейролептики/анестетики.
Одночасне
застосування
певних
анестетиків,
трициклічних
антидепресантів
та антипсихотичних
засобів
разом з
інгібіторами
АПФ може
призвести до
подальшого
зменшення
артеріального
тиску (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Симпатоміметичні
лікарські
засоби. Симпатоміметичні
лікарські
засоби можуть
знижувати
антигіпертензивний
ефект
інгібіторів
АПФ.

Протидіабетичні
препарати.
Епідеміологічні
дослідження
свідчать, що
одночасний
прийом
інгібіторів
АПФ та
протидіабетичних
препаратів
(інсулінів,
пероральних
гіпоглікемічних
засобів) може
спричинити посилене
зменшення
рівня
глюкози у
крові з
ризиком
виникнення
гіпоглікемії.
Цей ефект
частіше
спостерігається
протягом перших
тижнів комбінованої
терапії та у пацієнтів
із
порушеннями
функції нирок.

Ацетилсаліцилова
кислота,
тромболітики,
бета-блокатори,
нітрати. Лізиноприл
можна
застосовувати
разом з ацетилсаліциловою
кислотою (у
кардіологічних
дозах),
тромболітиками,
бета-блокаторами
та/або
нітратами.

Препарати
золота. Нітритоїдні
реакції
(симптоми
вазодилатації,
включаючи
припливи,
нудоту,
запаморочення
та артеріальну
гіпотензію,
яка може бути
дуже тяжкою)
після
ін’єкцій
препаратів
золота
(наприклад,
ауротіомалату
натрію)
відзначалися
частіше у
пацієнтів,
які
отримували
лікування
інгібіторами
АПФ.

Особливості
застосування.

Симптоматична
артеріальна
гіпотензія рідко
спостерігалася
у пацієнтів з
неускладненою
артеріальною
гіпертензією.
У пацієнтів з
артеріальною
гіпертензією,
які застосовують
лізиноприл,
симптоматична
артеріальна
гіпертензія
більш
ймовірно
виникає при
порушенні
водно-електролітного
балансу,
наприклад
унаслідок
терапії
діуретиками,
обмеження
вживання
солі, діареї
або блювання,
або у
пацієнтів з
тяжкою ренінзалежною
гіпертензією
(див. розділи
«Взаємодія з іншими
лікарськими
засобами та
інші види взаємодій»
та «Побічні
реакції»). У пацієнтів із
серцевою недостатністю
(з або без
ниркової
недостатності)
спостерігалася
симптоматична
артеріальна
гіпотензія.

Імовірність
розвитку артеріальної
гіпотензії
вища у
пацієнтів з тяжкою
серцевою
недостатністю,
які приймають
великі дози петльових
діуретиків,
мають
гіпонатріємію
або
порушення
функції
нирок
функціонального
характеру. У
пацієнтів із
підвищеним
ризиком
розвитку
артеріальної
гіпотензії
початок
терапії і
подальше
збільшення
дози повинні
проходити
під
ретельним медичним
наглядом. Ці
ж застереження
стосуються
пацієнтів з
ішемічною хворобою
серця або з
порушенням
мозкового
кровообігу, у
яких надмірне
зниження
артеріального
тиску може призвести
до інфаркту
міокарда або
інсульту.

При
появі
артеріальної
гіпотензії
пацієнта
слід
покласти на
спину, при
необхідності
провести
внутрішньовенне
вливання фізіологічного
розчину.

Транзиторна
гіпотензія
не є
протипоказанням
до
подальшого
застосування
препарату,
його
зазвичай
можна без
ускладнень
вводити
після того,
як
артеріальний
тиск
підвищився
після
збільшення
об’єму рідини
в організмі.

У
деяких
пацієнтів із
серцевою
недостатністю,
які мають
нормальний
або низький
артеріальний
тиск, може
відбутися
додаткове
зниження
системного
артеріального
тиску на тлі
лікування
лізиноприлом.
Цей ефект є
передбачуваним
і зазвичай не
вимагає
припинення
терапії
лізиноприлом.
Якщо артеріальна
гіпотензія
набуває
симптоматичного
характеру,
може
виникнути
необхідність
зменшення
дози або
припинення
прийому лізиноприлу.

Артеріальна
гіпотензія
при гострому
інфаркті
міокарда. При
гострому
інфаркті
міокарда не
можна розпочинати
лікування
лізиноприлом,
якщо існує
ризик
виникнення
подальших
серйозних
гемодинамічних
порушень після
лікування
вазодилататором.
Це стосується
пацієнтів із
систолічним
артеріальним
тиском
100 мм рт. ст.
та нижче або
пацієнтів, у
яких
розвинувся
кардіогенний
шок. Протягом
перших 3 днів
після
інфаркту
міокарда
дозу
препарату
необхідно
зменшити,
якщо систолічний
тиск не
перевищує 120
мм рт. ст. Якщо
показник
систолічного
артеріального
тиску
дорівнює або
нижче 100 мм рт. ст.,
підібрані
дози необхідно
зменшити до 5
мг або
тимчасово до
2,5 мг. Якщо
після
прийому
лізиноприлу
спостерігається
пролонгована
артеріальна
гіпотензія
(систолічний
тиск залишається
нижче за
90 мм рт. ст.
протягом
більше 1 години),
необхідно
відмінити
лікування лізиноприлом.

Стеноз
аортального
і
мітрального
клапана/гіпертрофічна
кардіоміопатія.
Як
і інші
інгібітори
АПФ,
лізиноприл
не рекомендується
призначати
пацієнтам з
мітральним
стенозом або
утрудненням
відтоку крові
з лівого
шлуночка (при
аортальному
стенозі або
гіпертрофічній
кардіоміопатії).

Порушення
функції
нирок. У
пацієнтів із
порушеннями
функції
нирок (кліренс
креатиніну < 80 мл/хв)
початкову
дозу
лізиноприлу
слід коригувати,
виходячи з
рівня
кліренсу
креатиніну, а
потім –
залежно від
відповіді пацієнта
на лікування.
У таких
пацієнтів необхідно
регулярно перевіряти
рівень
креатиніну
та калію.

У
пацієнтів із серцевою
недостатністю
артеріальна
гіпотензія,
що виникає на
початку
лікування
інгібіторами
АПФ, може призводити
до порушення
функції
нирок. У таких
випадках
повідомлялося
про розвиток
гострої
ниркової
недостатності,
зазвичай оборотної.

У деяких
пацієнтів із двобічним
стенозом
ниркових
артерій або
стенозом
ниркової артерії
єдиної нирки
інгібітори
АПФ
підвищують
рівень
сечовини
крові і
креатиніну
сироватки
крові, зазвичай
ці ефекти
зникають
після
припинення
прийому
препаратів. Вірогідність
таких явищ
особливо
висока у
пацієнтів з
нирковою
недостатністю.

Наявність
реноваскулярної
гіпертензії підвищує
ризик
розвитку
тяжкої
артеріальної
гіпотензії і
ниркової
недостатності.
Лікування
подібних
хворих слід
розпочинати
під наглядом
лікаря,
починаючи з
низьких доз,
ретельно їх
підбираючи.
Оскільки
діуретики
можуть
стимулювати
розвиток
описаної
вище
клінічної
динаміки,
впродовж
перших
тижнів
лікування
лізиноприлом
їх прийом
необхідно
припинити, а
за функцією
нирок
здійснювати
ретельне спостереження.

У деяких
хворих на артеріальну
гіпертензію
без явного
захворювання
ниркових
судин застосування
лізиноприлу,
особливо на
тлі прийому
діуретиків,
зумовлює
підвищення рівня
сечовини у крові
і креатиніну
в сироватці
крові; ці зміни
зазвичай
бувають
незначними і
тимчасовими.
Вірогідність
їх виникнення
вища у хворих
із
порушеннями
функції нирок.
У таких
випадках
може
виникнути
необхідність
зменшення
дози та/або
припинення прийому
діуретиків
та/або
лізиноприлу.

При
гострому
інфаркті
міокарда не
слід
застосовувати
лізиноприл
пацієнтам,
які мають
порушення
функції
нирок (рівень
креатиніну в
сироватці
крові >177 мкмоль/л
та/або
протеїнурія
>500 мг/добу). Якщо
порушення
функції
нирок розвиваються
протягом
лікування
лізиноприлом
(рівень
креатиніну у
сироватці
крові >265 мкмоль/л
або
подвоюється
порівняно з початковим
рівнем), слід
розглянути
припинення
його
застосування.

Гіперчутливість/ангіоневротичний
набряк. Рідко
повідомлялося
про
ангіоневротичний
набряк
обличчя,
кінцівок,
губ, язика,
голосової
щілини та/або
гортані у
пацієнтів,
які проходили
лікування інгібіторами
АПФ, в тому
числі
лізиноприлом.
Ангіоневротичний
набряк може
виникнути в
будь-який час
у період
лікування. У
таких випадках
прийом
препарату
необхідно
терміново
припинити,
розпочати
відповідну терапію
і встановити
спостереження
за пацієнтом
до забезпечення
повного
зникнення
симптомів.
Навіть у
випадках,
коли набряк
локалізовано
тільки в
ділянці
язика і не
призводить до
порушення
дихання,
пацієнт може
потребувати
тривалого
спостереження,
оскільки терапія
антигістамінними
засобами та
кортикостероїдами
може
виявитися
недостатньою.

Зареєстровані
дуже
рідкісні летальні
випадки
внаслідок
ангіоневротичного
набряку
гортані або язика.
Якщо набряк
поширюється
на язик, голосову
щілину або
гортань, може
розвинутися обструктивне
порушення
дихання,
особливо у пацієнтів,
які раніше
перенесли
хірургічне
втручання на
дихальних
шляхах. У
таких випадках
слід негайно
вжити заходи
невідкладної
терапії, що,
зокрема,
можуть
включати введення
адреналіну
та/або
забезпечення
прохідності
дихальних
шляхів.
Пацієнт має
перебувати
під
ретельним
медичним
наглядом до
повного і
стійкого
зникнення
симптомів.

Інгібітори
АПФ можуть
спричинити
більше випадків
ангіоневротичного
набряку у пацієнтів
негроїдної
раси, ніж у
пацієнтів європеоїдної
раси.

У
пацієнтів,
які мають в
анамнезі
ангіоневротичний
набряк, не
пов’язаний
із застосуванням
інгібітора
АПФ, може
бути підвищений
ризик
розвитку
ангіоневротичного
набряку у
відповідь на
застосування
препаратів
даної групи (див.
розділ
«Протипоказання»).

Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ зі сакубітрилом/валсартаном
протипоказане
через
підвищений
ризик
розвитку
ангіоневротичного
набряку.
Лікування
сакубітрилом/валсартаном
можна
починати
лише через 36 годин
після
прийому
останньої
дози лікарського
засобу
Ауролайза.
Застосування
лікарського
засобу
Ауролайза
можна
починати
лише через
36 годин після
прийому
останньої
дози сакубітрилу/валсартану
(див. розділи
«Протипоказання»
та
«Взаємодія з
іншими
лікарськими засобами
та інші види
взаємодій»).

Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ з
рацекадотрилом,
інгібіторами
mTOR (наприклад, із
сиролімусом,
еверолімусом,
темсиролімусом)
або
вілдагліптином
може
призвести до
підвищення
ризику
розвитку
ангіоневротичного
набряку
(наприклад,
набряку
дихальних
шляхів або
язика з або
без
порушення
дихання) (див.
розділ «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).
Необхідно
виявляти
обережність
на початку
застосування
рацекадотрилу,
інгібіторів
mTOR (наприклад,
сиролімусу, еверолімусу,
темсиролімусу)
і вілдагліптину
пацієнтам,
які вже
приймають
інгібітор
АПФ.

Анафілактоїдні
реакції у
пацієнтів,
які
проходять
гемодіаліз. Повідомлялося
про
анафілактоїдні
реакції у
пацієнтів,
які проходили
гемодіаліз
із
використанням
високопроточних
мембран
(наприклад, АN69)
та одночасно
лікувались
інгібітором
АПФ. Цим пацієнтам
необхідно
запропонувати
змінити
діалізні
мембрани на
мембрани
іншого типу
або
застосовувати
антигіпертензивний
лікарський засіб
іншого класу.

Анафілактоїдні
реакції, що
виникають
під час
аферезу ліпопротеїдів
низької
щільності
(ЛПНЩ).
При аферезі з
декстрану
сульфатом
застосування
інгібіторів
АПФ може
призвести до анафілактоїдних
реакцій, які
можуть загрожувати
життю. Цих симптомів
можна
уникнути
шляхом
тимчасового
припинення
терапії
інгібіторами
АПФ перед
кожним
аферезом.

Десенсибілізація. У
пацієнтів,
які
приймають
інгібітори
АПФ під час
лікування
десенсибілізацією
(наприклад,
отрутою
перетинчастокрилих),
можуть виникнути
анафілактичні
реакції. Вони
зникають під
час
тимчасового
припинення
застосування
інгібіторів
АПФ, але вони
можуть знову
з’явитися
при
необережному
повторному
призначенні
препарату.

Печінкова
недостатність.
Дуже рідко
застосування
інгібіторів
АПФ пов’язують
із синдромом,
який
починається
з холестатичної
жовтяниці
або гепатиту
і прогресує
до фульмінантного
некрозу
печінки та
(іноді) до летального
наслідку.
Механізм
виникнення
цього
синдрому
невідомий.
Якщо у
пацієнтів,
які
приймають
лізиноприл,
розвинулася жовтяниця
або помічено
зростання
рівня ензимів
печінки, то
необхідно
припинити
застосування
препарату і
надати
відповідну медичну
допомогу.

Нейтропенія/агранулоцитоз.
Повідомлялося
про випадки
розвитку
нейтропенії/агранулоцитозу,
тромбоцитопенії
та анемії у пацієнтів,
які приймали
інгібітори
АПФ. У пацієнтів
з нормальною
функцією
нирок, які не
мають інших
ускладнень,
нейтропенія
зустрічається
рідко.
Нейтропенія
і агранулоцитоз
зникають
після
припинення
терапії
інгібіторами
АПФ. Слід
дуже
обережно застосовувати
лізиноприл
пацієнтам,
які мають
колагеноз
судин,
приймають
імуносупресивну
терапію,
лікуються
алопуринолом
або прокаїнамідом
або мають
декілька із
цих
ускладнюючих
факторів,
особливо у
випадку вже
наявних
порушень
функції
нирок. У
деяких із цих
пацієнтів
розвиваються
серйозні
інфекції, при
яких інтенсивна
антибіотикотерапія
не дає бажаного
результату.
Якщо
лізиноприл
призначають
таким
пацієнтам, то
рекомендується
проводити
періодичний
моніторинг
кількості
лейкоцитів, а
також
необхідно
проінформувати
пацієнтів
про
необхідність
повідомляти
лікаря про
будь-які
ознаки
інфекції.

Подвійна
блокада РААС.
Повідомлялося,
що супутнє
застосування
інгібіторів
АПФ,
блокаторів
рецепторів
ангіотензину
ІІ або аліскірену
підвищує
ризик
розвитку
артеріальної
гіпотензії,
гіперкаліємії,
порушення
функції
нирок (у тому числі
гострої
ниркової
недостатності).
Отже, подвійна
блокада РААС
шляхом
супутнього застосування
інгібіторів
АПФ,
блокаторів
рецепторів
ангіотензину
ІІ або аліскірену
не
рекомендована
(див. розділи
«Фармакодинаміка»
та
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

У разі
особливої
необхідності у
застосуванні
терапії
подвійної
блокади її
слід
здійснювати
під наглядом
спеціаліста
та регулярно
перевіряти
функцію нирок,
рівень
електролітів
та артеріального
тиску.
Пацієнтам з
діабетичною нефропатією
не
рекомендується
одночасно
застосовувати
інгібітори
АПФ та блокатори
рецепторів
ангіотензину
ІІ.

Раса.
Інгібітори
АПФ з більш
високою
частотою спричиняють
виникнення
ангіоневротичного
набряку у
представників
негроїдної
раси
порівняно з
представниками
інших рас. Як
і інші
інгібітори
АПФ,
лізиноприл
може бути
менш
ефективним у
разі
необхідності
зменшити
артеріальний
тиск у
представників
негроїдної
раси порівняно
з
представниками
інших рас,
можливо,
завдяки
більш
поширеному
серед
пацієнтів
негроїдної
раси з
артеріальною
гіпертензією
стану, що
характеризується
низьким
реніновим
статусом.

Кашель.
Повідомлялося
про випадки
виникнення
кашлю, що був
спричинений
застосуванням
інгібіторів
АПФ. У
типових
випадках це
був
непродуктивний
та стійкий
кашель, але такий,
що швидко
зникає після
припинення лікування.
Під час
диференційної
діагностики
кашлю
необхідно
враховувати,
що виникнення
кашлю може
бути
спричинено
лікуванням інгібіторами
АПФ.

Хірургічні
втручання/анестезія.
У пацієнтів,
які
перенесли
значне
хірургічне
втручання
або
анестезію лікарськими
засобами, що
спричиняють
артеріальну
гіпотензію, лізиноприл
може
блокувати
утворення
ангіотензину
ІІ після
компенсаторної
секреції
реніну. Якщо
у результаті
дії цього
механізму
виникла
артеріальна
гіпотензія,
необхідно
відновити
рівень
рідини.

Рівень
калію у
сироватці
крові. Інгібітори
АПФ можуть
спричинити
гіперкаліємію,
оскільки
вони
пригнічують
вивільнення
альдостерону.
Цей ефект
зазвичай незначний
у пацієнтів з
нормальною
функцією
нирок. Проте
у пацієнтів
із порушеннями
функції
нирок та/або
у пацієнтів,
які
приймають
харчові
добавки, що
містять
калій (у тому
числі
замінники
солі), калійзберігаючі
діуретики,
інші
препарати, що
підвищують
рівень калію
у сироватці
крові (наприклад,
гепарин,
триметоприм
або ко-тримоксазол,
також
відомий як
триметоприм/сульфаметоксазол),
особливо
антагоністи
альдостерону
або блокатори
рецепторів
ангіотензину,
може виникнути
гіперкаліємія.
Необхідно
виявляти
обережність
при
застосуванні
калійзберігаючих
діуретиків і
блокаторів
рецепторів
ангіотензину
пацієнтам,
які приймають
інгібітори
АПФ. У таких
пацієнтів
слід
контролювати
рівень калію
в сироватці крові
та функцію
нирок (див.
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Пацієнти,
хворі на
цукровий
діабет. У
пацієнтів,
хворих на
цукровий
діабет, які приймали
перорально
антидіабетичні
препарати
або інсулін,
необхідно
здійснювати
ретельний
глікемічний
контроль під
час першого
місяця
терапії
інгібіторами
АПФ (див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Літій.
Одночасний
прийом літію
та
лізиноприлу
зазвичай не
рекомендується.

Вагітність. Інгібітори
АПФ не слід
приймати під
час вагітності.
Якщо
продовження
терапії
інгібіторами
АПФ не вважається
необхідним,
пацієнтам,
які планують
вагітність,
слід перейти
на альтернативне
антигіпертензивне
лікування,
яке має
встановлений
профіль
безпеки для
використання
під час
вагітності.
Коли діагностується
вагітність,
лікування
інгібіторами
АПФ слід негайно
припинити та,
за
необхідності,
розпочати
альтернативну
терапію (див.
розділи «Протипоказання»
та «Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю»).

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Вагітність

Не
рекомендується
застосовувати
інгібітори
АПФ протягом І
триместру
вагітності
(див. розділ
«Особливості
застосування»).
Застосування
інгібіторів
АПФ
протипоказано
протягом ІІ
та ІІІ
триместру вагітності
(див. розділи «Протипоказання»
та
«Особливості
застосування»).

Епідеміологічні
дані щодо
ризику
тератогенності
після впливу
інгібіторів
АПФ протягом     І
триместру вагітності
не мають
остаточних
результатів, однак
невелике
збільшення
ризику не
можна
виключити. Якщо
продовження
терапії
інгібіторами
АПФ не
вважається
необхідним,
пацієнткам,
які планують
вагітність,
слід перейти
на
альтернативне
антигіпертензивне
лікування,
яке має
встановлений
профіль безпеки
для
використання
під час
вагітності.
Коли
діагностується
вагітність,
лікування
інгібіторами
АПФ слід
негайно
припинити та,
за необхідності,
розпочати
альтернативну
терапію.

Відомо, що
тривалий
вплив
інгібіторів
АПФ під час
ІІ та ІІІ
триместрів
вагітності
стимулює
появу фетотоксичності
(зниження
функції нирок,
маловоддя,
затримку
окостеніння
черепа) та
неонатальної
токсичності
(ниркова
недостатність,
артеріальна
гіпотензія,
гіперкаліємія).
У разі впливу
інгібіторів
АПФ під час
ІІ триместру
вагітності
рекомендується
контролювати
функцію нирок
і кістки
черепа за
допомогою
УЗД.

Немовлят,
матері яких
приймали
лізиноприл,
слід
ретельно перевіряти
на наявність артеріальної
гіпотензії.

Період
годування
груддю

Оскільки
інформація
щодо
можливості
застосування
лізиноприлу
під час
годування
груддю відсутня,
прийом
лізиноприлу
не
рекомендується.
У цей період
бажано
застосовувати
альтернативне
лікування,
профіль
безпеки
якого краще
вивчений,
особливо
якщо
вигодовують
новонароджену
або
недоношену
дитину.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Під час
керування
транспортними
засобами або іншими
механізмами
слід
враховувати,
що іноді
можуть виникати
запаморочення
або втомлюваність.

Спосіб
застосування
та дози.

Препарат
Ауролайза
рекомендовано
приймати
перорально 1
раз на добу
приблизно в
один і той
самий час.
Абсорбція
лізиноприлу
не залежить від
вживання їжі.
Дозу
препарату
необхідно
підбирати
індивідуально
згідно з
профілем
пацієнта та показниками
артеріального
тиску.

Есенціальна
гіпертензія

Лізиноприл
можна
застосовувати
як монотерапію
або у
комбінації з
іншими
антигіпертензивними
препаратами.

Початкова
доза

Рекомендована
початкова
доза
зазвичай становить
10 мг. У
пацієнтів з
дуже
активною РААС
(зокрема з реноваскулярною
гіпертензією,
підвищеним
виведенням
солі (натрію
хлориду) з
організму та/або
зниженим
об’ємом
міжклітинної
рідини,
серцевою
недостатністю
або тяжкою
формою
артеріальної
гіпертензії) може
спостерігатися
надмірне
зменшення артеріального
тиску після
прийому
першої дози.
Тому на
початку
лікування
такі пацієнти
повинні
перебувати
під наглядом
лікаря,
початкова
рекомендована
доза становить
2,5*-5 мг. Пацієнти
з нирковою
недостатністю
також
потребують
зменшеної
початкової
дози лікарського
засобу (див. таблицю).

Підтримуюча
доза

Звичайна
ефективна
підтримуюча
доза становить
20 мг 1 раз на
добу. Якщо
при
застосуванні
призначеної
дози протягом
2-4 тижнів не
досягнуто
бажаного терапевтичного
ефекту, в
подальшому
дозу можна
збільшити.
Максимальна
добова доза
не повинна
перевищувати
80 мг.

Пацієнти,
які
приймають
діуретичні
засоби

Симптоматична
артеріальна
гіпотензія може
виникнути
після початку
лікування
лізиноприлом.
Це імовірніше
для
пацієнтів,
які
приймають
діуретики
під час
лікування
лізиноприлом.
Тому таким
пацієнтам
рекомендується
приймати препарат
з
обережністю
через
імовірність підвищеного
виведення
солі (натрію
хлориду) з
організму та/або
зниження
об’єму
міжклітинної
рідини. Якщо
є така
можливість,
необхідно
припинити
лікування
діуретиками
за 2–3 дні до
початку
терапії
лізиноприлом.
Для хворих на
артеріальну
гіпертензію,
які не можуть
припинити
лікування
діуретиками,
терапію
лізиноприлом
слід
починати з
початкової
дози 5 мг, при
цьому
рекомендується
забезпечити
нагляд
лікаря за
хворим після
прийому
першої дози,
оскільки
можливий
розвиток
симптоматичної
гіпотензії
(максимальна
дія проявляється
через 6 годин
після
прийому
препарату). Необхідно
перевіряти
функцію
нирок та рівень
калію у
сироватці
крові.
Наступні дози
лізиноприлу
необхідно
підбирати
відповідно
до реакції
артеріального
тиску. У разі
потреби
терапію
діуретиками
можна поновити.

Підбір
дозування
для хворих на
ниркову
недостатність

Дозування
для хворих на
ниркову
недостатність
має базуватися
на кліренсі
креатиніну (див.
таблицю).

Коригування
дози при
нирковій
недостатності

Кліренс
креатиніну
(мл/хв)

Початкова
доза (мг/добу)

Менше
10 (включаючи
пацієнтів,
які
перебувають
на діалізі)

2,5 мг*

10-30

2,5-5 мг

31-80

5-10 мг

* Дозування
та/або
частоту
прийому слід
регулювати
залежно від
реакції
артеріального
тиску.

Доза
препарату
може бути
збільшена до
досягнення
контролю за
артеріальним
тиском або до
максимуму –
40 мг на добу.

Застосування
дітям віком
6–16 років з артеріальною
гіпертензією

Рекомендована
початкова
доза
становить 2,5 мг
1 раз на добу у
пацієнтів з
масою тіла від
20 до 50 кг та 5 мг 1
раз на добу у
пацієнтів з
масою тіла 50
кг і більше. Дозування
слід
індивідуально
коригувати
до максимальної
дози 20 мг на
добу у
пацієнтів із
масою тіла
від 20 до < 50 кг та
40 мг у
пацієнтів з
масою тіла 50
кг і більше. Дози,
що
перевищують             0,61
мг/кг (або
перевищують
40 мг), не
вивчались у
педіатричних
пацієнтів.

У дітей зі зниженою
функцією
нирок слід
розглянути
меншу
початкову
дозу або
збільшений
інтервал
дозування.

Серцева
недостатність.
Пацієнтам
із серцевою
недостатністю
слід
приймати
лізиноприл
як допоміжну
терапію до
діуретиків,
препаратів
наперстянки або
бета-блокаторів. Терапію
лізиноприлом
можна
розпочинати з
дозування 2,5
мг 1 раз на
добу, прийом
препарату
необхідно
здійснювати
під наглядом
лікаря, щоб
виявити
початковий
ефект препарату
на
артеріальний
тиск.

Дозу
лізиноприлу
слід
збільшувати:

·
з
приростом, що
не перевищує
10 мг;

·
з
інтервалом,
не меншим за 2
тижні;

·
до
найвищої
дози, яку
переносить
пацієнт, але
не більше
35 мг 1 раз на
добу.

При
коригуванні
дози
необхідно
враховувати
клінічну
реакцію
конкретного
пацієнта.

У пацієнтів
з високим
ризиком
виникнення
симптоматичної
артеріальної
гіпотензії,
наприклад з
надлишковим
виведенням
солі з або
без гіпонатріємії,
з
гіповолемією
або у пацієнтів,
які
інтенсивно
лікуються
діуретиками,
у разі
можливості
перед
початком
лікування
лізиноприлом
необхідно
скоригувати
ці стани.
Необхідно
контролювати
функцію нирок
і рівень
калію у
сироватці
крові.

Гострий
інфаркт
міокарда. У разі
наявності показань
пацієнтам
повинна бути
призначена
стандартна
терапія –
антитромботичні
засоби, ацетилсаліцилова
кислота та
бета-блокатори.
Разом з
препаратом
Ауролайза
можна застосовувати
нітрогліцерин
внутрішньовенно
або
трансдермально.

Початкова
доза (перші 3
дні після
інфаркту)

Лікування
лізиноприлом
необхідно
розпочати
протягом 24
годин після
першої появи
симптомів,
однак
лікування не
слід
розпочинати,
якщо
систолічний
артеріальний
тиск становить
менше 100 мм рт.
ст. Перша
доза
лізиноприлу
становить 5
мг
(перорально),
наступна
(через 24
години) – 5 мг,
через 48 годин
– 10 мг і потім
по 10 мг 1 раз на
добу.
Пацієнтам з
низьким
систолічним
тиском (120 мм рт.
ст. або
нижчим) на
початку
лікування
або у перші 3
доби після
інфаркту
слід призначати
низьку дозу
лізиноприлу
– 2,5 мг
перорально (див.
розділ
«Особливості
застосування).

У випадку
порушення
функції
нирок
(кліренс
креатиніну <80
мл/хв) початкову
дозу
лізиноприлу
необхідно
скоригувати
відповідно
до кліренсу
креатиніну
пацієнта
(див. таблицю).

Підтримуюча
доза

Підтримуюча
доза
становить 10
мг 1 раз на добу.
Якщо
розвинулася
артеріальна
гіпотензія
(систолічний
артеріальний
тиск менший або
становить 100 мм
рт. ст.), слід
призначити
добову
підтримуючу
дозу 5 мг з
тимчасовим
зменшенням
до 2,5 мг у разі
необхідності.
Терапію
лізиноприлом
слід
відмінити,
якщо виникла
стабільна
артеріальна
гіпотензія
(систолічний
артеріальний
тиск нижчий 90 мм
рт. ст.
протягом
більше
однієї
години).

Лікування
повинно
тривати 6
тижнів, після
чого його
необхідно
переглянути.
Пацієнтам із
симптомами
серцевої
недостатності
слід
продовжувати
лікування
лізиноприлом.

Ускладнення
з боку нирок
при
цукровому діабеті.
Для хворих
на
артеріальну
гіпертензію
з цукровим
діабетом ІІ
типу та
початковою стадією
нефропатії
доза
лізиноприлу
становить 10
мг 1 раз на
добу, у разі
необхідності
дозу можна
збільшити до
20 мг 1 раз
на добу для
досягнення
оптимального
рівня
діастолічного
тиску нижче
90 мм рт. ст.

У
разі
ниркової
недостатності
(кліренс креатиніну
нижче 80 мл/хв)
початкову
дозу лізиноприлу
необхідно
підбирати
відповідно до
показників
кліренсу
креатиніну
пацієнта
(див. таблицю).

Пацієнти
літнього
віку

У клінічних
дослідженнях
не було
встановлено
відмінностей
в ефективності
або у профілі
безпеки
препарату,
які б залежали
від віку
пацієнтів.
Для призначення
початкової
дози
лізиноприлу
хворим літнього
віку з порушеннями
функції
нирок
необхідно
керуватися
даними
таблиці.
Потім дозу
можна
змінювати
відповідно
до
показників
артеріального
тиску.

Застосування
пацієнтам
після
трансплантації
нирки

Немає
досвіду
застосування
лізиноприлу
пацієнтам із
недавньою
трансплантацією
нирки. Тому
лікування препаратом
Ауролайза таким
пацієнтам не
рекомендується.

Діти.

Існує
обмежений досвід
ефективності
та безпеки застосування
лізиноприлу у
дітей віком від
6 років з артеріальною
гіпертензією,
але щодо
інших
показань
досвіду
немає. Препарат
Ауролайза не
рекомендується
застосовувати
дітям за
іншими
показаннями, окрім
артеріальної
гіпертензії.

Препарат
Ауролайза не
рекомендується
застосовувати
дітям, які не
досягли
6-річного
віку, або
дітям з тяжкою
нирковою
недостатністю
(ШКФ <30 мл/хв/1,73 м2)
(див. розділ «Фармакокінетика»).

Передозування.

Кількість
даних про
передозування
препарату
людям обмежена.

Симптоми:
артеріальна
гіпотензія, циркуляторний
шок, порушення
електролітного
балансу,
ниркова
недостатність,
гіпервентиляція,
тахікардія,
посилене
серцебиття,
брадикардія,
запаморочення,
занепокоєння
та кашель.

Лікування:
внутрішньовенне
введення
фізіологічного
розчину. У
випадках
виникнення
артеріальної
гіпотензії
пацієнта
необхідно
покласти у
горизонтальне
положення на
спину та
підняти йому
ноги. Якщо є
можливість,
можна
застосувати
введення
ангіотензину
ІІ та/або
внутрішньовенне
введення
катехоламінів.
Якщо
препарат
застосовували
нещодавно,
слід вжити
заходи по
виведенню лізиноприлу
з організму
(наприклад,
викликати
блювання,
промити
шлунок, застосувати
абсорбенти
та сульфату
натрію). Лізиноприл
може бути
виведений із
системного
кровообігу за
допомогою
гемодіалізу.
Використання
кардіостимулятора
показане при
стійкій до
терапії
брадикардії.
Необхідно
часто
перевіряти
показники
життєво
важливих
органів,
концентрацію
електролітів
та
креатиніну у
сироватці
крові.

Побічні
реакції.

Під час
лікування
лізиноприлом
та іншими інгібіторами
АПФ
повідомлялося
про виникнення
нижчезазначених
побічних
реакцій, які
класифіковано
відповідно
до частоти
виникнення:
дуже часто (≥1/10),
часто
(≥1/100 та <1/10),
нечасто (≥1/1000 та
<1/100), рідко (≥1/10000 та
<1/1000), дуже рідко
(<1/10000), частота
невідома
(неможливо
оцінити на
основі
наявних
даних).

З боку
системи
крові та
лімфатичної
системи:

рідко:
зменшення
рівня
гемоглобіну
і гематокриту;

дуже рідко:
пригнічення
кісткового
мозку,
анемія,
тромбоцитопенія,
лейкопенія,
нейтропенія,
агранулоцитоз
(див. розділ
«Особливості
застосування»),
гемолітична
анемія,
лімфаденопатія,
аутоімунні
захворювання.

З боку
імунної
системи:

частота невідома:
анафілактичні/анафілактоїдні
реакції.

З боку
обміну
речовин і
харчування:

дуже рідко:
гіпоглікемія.

З боку
нервової
системи та
психіки:

часто:
запаморочення,
головний
біль;

нечасто:
раптові
зміни
настрою,
парестезія,
вертиго,
порушення
смакових
відчуттів, порушення
сну, галюцинації;

рідко: сплутаність
свідомості,
порушення
нюху;

частота
невідома:
симптоми
депресії,
непритомність.

З боку
серцево-судинної
системи:

часто:
ортостатичні
ефекти
(включаючи
артеріальну гіпотензію);

нечасто:
інфаркт
міокарда та
інсульт, імовірно,
як
ускладнення артеріальної
гіпотензії у
пацієнтів
високого
ризику (див.
розділ
«Особливості
застосування»),
відчуття
серцебиття,
тахікардія,
синдром Рейно.

При
застосуванні
лізиноприлу
у пацієнтів
із гострим
інфарктом
міокарда
можливі, особливо
у перші 24
години,
атріовентрикулярна
блокада
ІІ-ІІІ
ступенів,
тяжка артеріальна
гіпотензія
та/або
порушення
функції
нирок, у
поодиноких
випадках –
кардіогенний
шок.

З боку
дихальної
системи:

часто: кашель;

нечасто:
риніт;

дуже рідко:
бронхоспазм,
синусит,
алергічний
альвеоліт/еозинофільна
пневмонія.

З боку
травного
тракту:

часто: діарея,
блювання;

нечасто:
нудота,
абдомінальний
біль та порушення
травлення;

рідко:
сухість у
роті;

дуже рідко:
панкреатит,
кишковий
ангіоневротичний
набряк,
гепатоцелюлярний
або холестатичний
гепатит,
жовтяниця
або
печінкова
недостатність
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

З боку
шкіри та
підшкірних
тканин:

нечасто:
висипання,
свербіж;

рідко:
кропив’янка,
алопеція,
псоріаз, гіперчутливість/ангіоневротичний
набряк, включаючи
ангіоневротичний
набряк обличчя,
кінцівок,
губ, язика,
голосової
щілини та/або
гортані (див.
розділ
«Особливості
застосування»);

дуже рідко:
надмірне
потовиділення,
пухирчатка,
токсичний
епідермальний
некроліз, синдром
Стівенса-Джонсона,
мультиформна
еритема,
псевдолімфома
шкіри.

Повідомлялося
про комплекс
симптомів,
який може
включати
гарячку,
васкуліт,
міалгію,
артралгію/артрит,
позитивні
антинуклеарні
антитіла, підвищення
швидкості
осідання
еритроцитів (ШОЕ),
еозинофілію
і лейкоцитоз,
висипання, світлочутливість
або
виникнення
інших
дерматологічних
проявів.

З боку
сечовидільної
системи:

часто:
порушення
функції
нирок;

рідко:
уремія,
гостра
ниркова
недостатність;

дуже рідко:
олігурія/анурія.

З боку
ендокринної
системи:

рідко: порушення
секреції
антидіуретичного
гормону.

З боку репродуктивної
системи та
молочних
залоз:

нечасто: імпотенція;

рідко:
гінекомастія.

Загальні
розлади:

нечасто:
підвищена втомлюваність,
астенія.

Лабораторні
показники:

нечасто: підвищення
рівня
сечовини у
крові, підвищення
рівня
креатиніну у
сироватці
крові,
підвищення
рівня печінкових
ферментів,
гіперкаліємія;

рідко:
підвищення
рівня
білірубіну у
сироватці крові,
гіпонатріємія,
протеїнурія.

Дані
безпеки,
отримані в
результаті
клінічних
досліджень,
свідчать про
те, що
лізиноприл зазвичай
добре
переноситься
педіатричними
пацієнтами з артеріальною
гіпертензією
і що профіль
безпеки у цій
віковій
групі
порівнянний з
таким, що
спостерігається
у дорослих.

Термін
придатності.

4 роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
в
недоступному
для дітей
місці при
температурі
не вище 25 °C.

Упаковка.

Таблетки по
5 мг: по 10
таблеток у
блістері, по 3 блістери
в картонній
коробці.

Таблетки по
10 мг: по 10
таблеток у
блістері, по 3 блістери
в картонній
коробці.

Таблетки по
20 мг: по 10
таблеток у
блістері, по 3 блістери
в картонній коробці.

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник.

Ауробіндо
Фарма
Лімітед –
Юніт ІІІ/Aurobindo Pharma Limited – Unit III.

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження його
діяльності.

Сарвей
№ 313, 314 – Блоки I, II, III, IV,
Бачупалі,
Бачупалі
Мандал,
Медчал-Малкаджирі
Дістрікт, Штат
Телангана, 500090,
Індія/Survey no.: 313, 314 – Block I, II,
III, IV, Bachupally, Bachupally Mandal, Medchal-Malkajgiri District, Telangana
State, 500090, India.

Заявник.

Ауробіндо
Фарма Лтд,
Індія/Aurobindo Pharma Ltd, India.

Місцезнаходження
заявника.

Ділянка №
2, Маітрівіхар,
Амеерпет, м.
Хайдарабад –
500038, штат
Телангана, Індія/Plot       № 2,
Maitrivihar, Ameerpet, Hyderabad – 500038, Telangana, India.