ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного застосування лікарського засобу

ТЕЛНОР

(TELNOR)

Склад:

діюча речовина: телмісартан;

1 таблетка містить телміcартану 20 мг або 40 мг, або 80 мг;

допоміжні
речовини: меглюмін, маніт, натрію гідроксид, магнію стеарат.

Лікарська
форма.
Таблетки.

Основні
фізико-хімічні властивості:

таблетки по
20 мг: круглі, плоскі зі
скошеною кромкою таблетки від білого до майже білого кольору з написом «H»
з одного боку та «162»
зі зворотного боку;

таблетки по
40 мг:
овальні
двоопуклі таблетки від білого до майже білого кольору
з написом «H» з
одного боку та «163» зі зворотного боку;

таблетки по
80 мг:
овальні
двоопуклі таблетки від білого до майже білого
кольору з написом «H» з одного боку та «164»
зі зворотного боку.

Фармакотерапевтична
група.
Прості препарати антагоністів ангіотензину ІІ.

Код АТХ C09C A07.

Фармакологічні властивості.

Фармакодинаміка.

Механізм дії.

Телміcартан є специфічним та ефективним антагоністом
рецепторів ангіотензину II (тип АТ1) для
перорального застосування. Телміcартан з дуже високою спорідненістю заміщує
ангіотензин II у місцях його зв’язування з різновидом АТ1-рецепторів,
що відповідають за активність ангіотензину II. Телміcартан не проявляє
будь-якого часткового агоністичного впливу на АТ1-рецептор.

Телміcартан селективно зв’язується з
АТ1-рецептором. Зв’язування є довготривалим. Телміcартан не має
спорідненості з іншими рецепторами, включаючи АТ2 та інші, менш
вивчені АТ-рецептори.

Функціональна роль цих рецепторів не з’ясована, як і
ефект їх можливої стимуляції ангіотензином II, рівні якого підвищуються
телмісартаном. Телміcартан зменшує рівні альдостерону у плазмі крові.
Телміcартан не знижує рівень реніну у плазмі крові та не блокує iонні канали.
Телміcартан не інгібує ангіотензинперетворювальний ензим (кініназа II),
ензим, що також розкладає брадикінін. Тому не слід очікувати потенціювання брадикінінсупроводжувальних
побічних ефектів.

У людини телміcартан у дозі 80 мг майже повністю гальмує
підвищення артеріального тиску, спричинене ангіотензином II. Блокувальний ефект
зберігається протягом 24 годин і залишається відчутним до 48 годин.

Клінічна ефективність та безпека

Лікування артеріальної гіпертензії

Після першої
дози телміcартану антигіпертензивна активність поступово проявляється протягом
3 годин. Максимальне зниження артеріального тиску проявляється через

4-8 тижнів
від початку лікування та  підтримується
при довготривалій терапії.

Антигіпертензивний
ефект утримується постійно протягом 24 годин після застосування, у тому числі
протягом останніх 4 годин перед наступним прийомом, що встановлено під час
амбулаторного моніторингу артеріального тиску. Це підтверджується через
співвідношення концентрації телмісартану перед прийомом наступної дози до Cmax, яке становить 80 % після прийому 40
та 80 мг телмісартану у клінічних дослідженнях. Відзначено дозозалежний ефект
щодо систолічного артеріального тиску, проте дані щодо діастолічного тиску
суперечливі.

У
хворих на артеріальну гіпертензію телміcартан знижує як систолічний, так і
діастолічний тиск без впливу на частоту пульсу. Внесок діуретичної та
натрійуретичної дії препарату до його гіпотензивної активності досі не
визначений. Антигіпертензивна ефективність телмісартану відповідає ефективності
препаратів-представників інших класів антигіпертензивних лікарських засобів
(продемонстровано у ході досліджень, в яких порівнювали телмісартан з
амлодипіном, атенололом, еналаприлом, гідрохлоротіазидом та лізиноприлом).

При
раптовому припиненні лікування телміcартаном артеріальний тиск поступово
повертається до параметрів, які були до лікування, протягом кількох днів без імовірності
синдрому відміни.

За
даними клінічних досліджень, випадки сухого кашлю спостерігалися значно рідше
при лікуванні телмісартаном, ніж при лікуванні інгібіторами
ангіотензинперетворювального ферменту.

Вплив телмісартану на летальність
та серцево-судинні захворювання невідомий.

Попередження серцево-судинних
захворювань

Під
час дослідження ONTARGET (монотерапія телмісартаном та комбінація з раміприлом)
порівнювали ефект телмісартану, раміприлу та їх комбінації на серцево-судинну
систему у 25620 пацієнтів віком від 55 років, в анамнезі яких були
серцево-судинні захворювання, інсульт, облітеруючий ендартериїт або цукровий
діабет з підтвердженням ураження органа‑мішені (наприклад ретинопатія,
гіпертрофія лівого шлуночка, макро- або мікроальбумінурія), тобто широкий
спектр серцево-судинних ризиків.

Пацієнти
були рандомізовані до однієї з трьох груп лікування: телмісартан 80 мг,
раміприл 10 мг або комбінація телмісартану 80 мг та раміприлу 10 мг ‒
після чого пацієнти знаходилися під спостереженням у середньому 4,5 року.

Телмісартан
продемонстрував таку ж ефективність при зменшенні первинної кінцевої точки, що
й раміприл. Частота виникнення первинної кінцевої точки була аналогічною у
групах прийому телмісартану (16,7 %), раміприлу (16,5 %) та
комбінації телмісартану та раміприлу (16,3 %). Багатофакторний ризик для
телмісартану порівняно з раміприлом становив 1,01 (97,5 % CI 0,93 – 1,10,
p (не меншої ефективності) = 0,0019).

Відсоток
летальності з усіх причин становив 11,6 % та 11,8 % серед пацієнтів, які
приймали відповідно телмісартан та раміприл.

Також
встановлено, що телмісартан має таку ж ефективність, що й раміприл, при оцінці
кількох визначених другорядних кінцевих точок, включаючи поєднання таких подій
як летальний наслідок через серцево-судинне захворювання, інфаркт міокарда без
летального наслідку, інсульт без летального наслідку або госпіталізація через
застійну серцеву недостатність, що є первинною кінцевою точкою контрольованого
дослідження HOPE. Під час дослідження HOPE вивчали ефект раміприлу порівняно з
плацебо. Відносний ризик телмісартану порівняно з раміприлом при оцінці цієї
кінцевої точки у ході дослідження ONTARGET становив 0,99 (97,5 % CI 0,90 –
1,08, p (не менша ефективність) = 0,0004).

Про
кашель та ангіоневротичний набряк менш часто повідомляли пацієнти, які приймали
телмісартан, ніж пацієнти, які приймали раміприл, хоча про артеріальну
гіпотензію частіше повідомляли при прийомі телмісартану.

Поєднання
телмісартану та раміприлу не забезпечило кращого ефекту порівняно з раміприлом або
телмісартаном, які приймали окремо. Окрім того, зафіксована значно вища частота
виникнення гіперкаліємії, ниркової недостатності, артеріальної гіпотензії та
запаморочень у групі комбінованого лікування.

Фармакокінетика.

Всмоктування.
Телмісартан
швидко адсорбується, але кількість препарату, що адсорбується, неоднакова.
Середня абсолютна біодоступність телміcартану становить приблизно 50 %. При застосуванні телмісартану з їжею
зменшується площа під кривою «концентрація/час» (AUC) для телміcартану від
приблизно 6 % (40 мг) до 19 % (160 мг). Через 3 години після прийому
концентрація у плазмі крові стає такою ж, як і при застосуванні телмісартану
без їжі.

Лінійність/нелінійність.
Вважається,
що незначне зменшення AUC не знижує терапевтичну ефективність. Немає лінійної
залежності між дозою та рівнем у плазмі крові. Сmax і меншою мірою
AUC збільшуються диспропорційно при дозах вище 40 мг.

Розподіл.
Телміcартан
значною мірою зв’язується з протеїнами плазми крові (> 99,5 %), головним чином з альбумінами та альфа-1
кислим глікопротеїном. Середній об’єм розподілу (Vss) у
стані рівноваги становить приблизно 500 л.

Метаболізм.
Телміcартан
метаболізується шляхом кон’югації до глюкуроніду початкової сполуки.
Фармакологічна активність кон’югату не встановлена.

Виведення.
Телміcартан
характеризується біекспоненціальною фармакокінетичною кривою з термінальним
періодом напіввиведення > 20 годин. Максимальна концентрація у плазмі крові
(Сmax) і меншою мірою AUC зростають непропорційно до дози. Немає
даних про клінічно значущу кумуляцію телміcартану при застосуванні у
рекомендованих дозах. Концентрації у плазмі крові були вищі у жінок, ніж у
чоловіків, без відповідного впливу на ефективність.

Після перорального (та внутрішньовенного) введення
телміcартан майже повністю виводиться з калом, в основному як незмінена сполука.
Кумулятивна ниркова екскреція становить < 1 % дози.

Загальний кліренс плазми крові (Сltot)
високий (приблизно 1000 мл/хв) порівняно з печінковим кровотоком (близько 1500
мл/хв).

Особливі
категорії пацієнтів.

Діти. Фармакокінетика двох доз
телмісартану була оцінена як вторинна ціль для гіпертензивних пацієнтів (n =
57) віком від 6 до < 18 років після прийому телмісартану в дозі 1 мг/кг або
2 мг/кг протягом 4 тижнів лікування. Фармакокінетичні цілі включали визначення
рівнів телмісартану у стабільному стані у дітей та підлітків та дослідження
розбіжностей, пов’язаних з віком. Хоча дослідження було замалим для достовірної
оцінки фармакокінетики у дітей віком до 12 років, результати загалом
відповідають даним, отриманим для дорослих, та підтверджують нелінійність
телмісартану, зокрема для Cmax.

Стать. Концентрація у плазмі
крові Сmax та AUC у жінок приблизно в 3 та 2 рази відповідно вища,
ніж у чоловіків.

Пацієнти
літнього віку. Фармакокінетика телміcартану не відрізняється у пацієнтів
літнього віку і віком до 65 років.

Пацієнти
з порушенням функції нирок. У пацієнтів з помірним до середнього та тяжким
ступенем ниркової недостатності спостерігалося збільшення в 2 рази концентрації
у плазмі крові. Однак у пацієнтів з нирковою недостатністю, які підлягали діалізу,
спостерігалася низька концентрація у плазмі крові. Телміcартан має високу
спорідненість з протеїнами плазми у пацієнтів з нирковою недостатністю та не
може бути виведений діалізом. У пацієнтів з нирковою недостатністю період
напіввиведення не змінюється.

Пацієнти
з порушеннями функції печінки. Фармакокінетичні дослідження у пацієнтів з
порушеннями печінки виявили зростання абсолютної біодоступності приблизно до
100 %. У пацієнтів з печінковою недостатністю період напіввиведення не
змінюється.

Клінічні характеристики.

Показання.

Гіпертензія.

Лікування есенціальної гіпертензії у
дорослих.

Профілактика серцево-судинних захворювань.

Зниження захворюваності на
серцево-судинні хвороби у пацієнтів із:

-
вираженими проявами атеротромботичного серцево-судинного
захворювання (ішемічна хвороба серця, інсульт або захворювання периферичних
артерій в анамнезі);

-
цукровим діабетом ІІ типу з діагностованим ураженням
органів-мішеней.

Протипоказання.

-
Гіперчутливість до діючої речовини або до будь-якої
допоміжної речовини препарату;

-
вагітні або жінки, які планують завагітніти (див. розділи
«Особливості застосування», «Застосування у період вагітності або годування
груддю»);

-
обструктивні захворювання жовчних протоків;

-
тяжкі порушення функцій печінки;

-
дитячий вік (до 18 років).

Протипоказане одночасне застосування телмісартану
та аліскіренвмісних препаратів пацієнтам з цукровим діабетом або порушеннями
функції нирок (ШКФ < 60 мл/хв/1,73 м2) (див. розділи «Взаємодія з
іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій» і «Фармакологічні
властивості»).

Взаємодія з іншими лікарськими засобами
та інші види взаємодій.

Дигоксин

При одночасному застосуванні телмісартану та
дигоксину відзначалися середні зростання пікових концентрацій дигоксину у
плазмі крові (на 49 %) та мінімальні концентрації (на 20 %). На початку
прийому, у разі коригування дози та припинення прийому телмісартану слід вести
моніторинг рівнів дигоксину для їх підтримання у межах терапевтичного
діапазону.

Як і з іншими препаратами, які
пригнічують ренін-ангіотензин-альдостеронову систему (РААС), телмісартан може
спровокувати гіперкаліємію (див. розділ «Особливості застосування»). Ризик може
збільшитись у разі лікування в комбінації з іншими засобами, які також можуть
спровокувати гіперкаліємію (замінники солі, що містять калій, калійзберігаючі
діуретики, інгібітори ангіотензинперетворювального ферменту, антагоністи
рецепторів ангіотензину ІІ, нестероїдні протизапальні препарати (НПЗП,
включаючи селективні інгібітори ЦОГ-2), гепарин, імуносупресанти (циклоспорин
або такролімус) та триметоприм).

Випадки гіперкаліємії залежать від
пов’язаних з нею факторів ризику. Ризик зростає у разі наведених вище
терапевтичних комбінацій. Особливо високим є ризик при комбінації з
калійзберігаючими діуретиками та в поєднанні з замінниками солі, що містять
калій. Комбінація з інгібіторами АПФ або НПЗП, наприклад, є менш ризикованою за
умови чіткого дотримання застережень при застосуванні.

Супутнє застосування не рекомендується.

Калійзберігаючі діуретики або калієві добавки. Антагоністи рецепторів ангіотензину ІІ,
такі як телмісартан, зменшують втрату калію, спричинену діуретиками.
Калійзберігаючі діуретики, наприклад спіронолактон, еплеренон, триамтерен або
амілорид, харчові добавки, які містять калій або калійвмісні замінники солі,
можуть призвести до значного зростання концентрації калію у сироватці крові.
Якщо супутнє застосування показане через документально підтверджену
гіпокаліємію, їх необхідно приймати з обережністю, часто контролюючи рівень
калію в сироватці крові.

Літій. При
одночасному застосуванні літію з інгібіторами АПФ та з антагоністами рецепторів
ангіотензину ІІ, включаючи телмісартан, відзначались оборотне підвищення
концентрації літію у сироватці крові та токсичність. Якщо застосування цієї
комбінації є необхідним, рекомендується ретельний контроль рівнів літію у
сироватці крові.

Супутнє застосування вимагає обережності.

Нестероїдні протизапальні препарати. НПЗП (тобто ацетилсаліцилова кислота у
протизапальних дозах, інгібітори ЦОГ-2 та неселективні НПЗП) можуть знижувати
антигіпертензивну дію антагоністів рецепторів ангіотензину ІІ.

У деяких пацієнтів з порушенням функції
нирок (наприклад у хворих із дегідратацією або пацієнтів літнього віку з
порушенням функції нирок) комбінований прийом антагоністів рецепторів
ангіотензину ІІ та засобів, що пригнічують циклооксигеназу, може призвести до
подальшого погіршення функції нирок, включаючи можливу гостру ниркову
недостатність, яка зазвичай є оборотною. Тому таку комбінацію слід
застосовувати обережно, особливо пацієнтам літнього віку. Пацієнтам слід
отримувати адекватну кількість рідини і слід зважити можливість контролю
функції нирок після початку одночасного лікування і періодично після його
закінчення.

У ході одного дослідження одночасне
застосування телмісартану та раміприлу призвело до підвищення в 2,5 раза AUC0-24
та Cmaxдля раміприлу та раміприлату. Клінічна значущість цього
явища невідома.

Діуретики (тіазидні або петльові діуретики). Попереднє лікування
високими дозами таких діуретиків як фуросемід (петльовий діуретик) і гідрохлоротіазид
(тіазидний діуретик), може призвести до дегідратації та ризику розвитку
артеріальної гіпотензії на початку лікування телмісартаном.

Слід узяти до уваги при супутньому застосуванні.

Інші антигіпертензивні засоби. Здатність телмісартану знижувати артеріальний тиск може бути збільшена
шляхом супутнього застосування інших антигіпертензивних засобів.

Клінічні дані показали, що подвійна
блокада ренін-ангіотензин-альдостеронової системи (РААС) за допомогою
комбінованого використання інгібіторів АПФ, блокаторів рецепторів ангіотензину
II або аліскірену пов'язана з більш високою частотою таких побічних ефектів як
артеріальна гіпотензія, гіперкаліємія і зниження ниркової функції (у тому числі
гострої ниркової недостатності) порівняно з застосуванням одного РААС-діючого
агента (див. розділи «Особливості застосування», «Протипоказання» та
«Фармакодинаміка»).

З огляду на
фармакологічні властивості баклофену та аміфостину можна очікувати, що ці
лікарські засоби можуть посилити гіпотензивну дію всіх антигіпертензивних
засобів, включаючи телмісартан. Крім того, ортостатична гіпотензія може
погіршитися внаслідок вживання алкоголю, застосування барбітуратів, наркотиків
та антидепресантів.

Кортикостероїди (системне застосування). Зниження
антигіпертензивного ефекту.

Особливості
застосування.

Вагітність. У
період вагітності не можна починати лікування антагоністами рецепторів
ангіотензину ІІ. Якщо продовження терапії антагоністами рецепторів ангіотензину
ІІ не вважається вкрай необхідним для пацієнтки, яка планує вагітність, їй
необхідно перейти на альтернативну антигіпертензивну терапію, що має
встановлений профіль безпеки для застосування у період вагітності. При
встановленні вагітності лікування антагоністами рецепторів ангіотензину ІІ слід
терміново припинити та у разі необхідності розпочати альтернативне лікування
(див. розділи «Протипоказання» та «Застосування у період вагітності або
годування груддю»).

Печінкова недостатність. Телмісартан не можна призначати хворим з холестазом, обструктивними
захворюваннями жовчних протоків та тяжкою печінковою недостатністю (див. розділ
«Протипоказання»), оскільки телмісартан виводиться головним чином з жовчю. У
пацієнтів із цими захворюваннями зменшується печінковий кліренс телмісартану.

Телмісартан слід з обережністю застосовувати
пацієнтам з печінковою недостатністю легкого та середнього ступеня.

Реноваскулярна
гіпертензія. Існує підвищений ризик серйозної артеріальної гіпотензії та ниркової
недостатності у пацієнтів з двобічним стенозом ниркової артерії або стенозом
ниркової артерії єдиної функціонуючої нирки при лікуванні препаратами, які
впливають на РААС.

Ниркова
недостатність та трансплантація нирки. При
застосуванні телмісартану пацієнтам із порушеннями функції нирок рекомендується
періодично контролювати рівень калію та креатиніну у сироватці крові. Досвіду
застосування телмісартану пацієнтам з нещодавньою трансплантацією нирки немає.

Зниження внутрішньосудинного об’єму рідини. Симптоматична гіпотензія, особливо
після першої дози телмісартану, може виникати у пацієнтів зі зниженим
внутрішньосудинним об’ємом та/або рівнем натрію, що виник внаслідок інтенсивної
діуретичної терапії, дієти з обмеженням солі або діареї та блювання. Такі стани
слід скоригувати перед прийомом телмісартану. Перед початком лікування
препаратом телмісартан необхідно нормалізувати рівень натрію та/або об’єм
внутрішньосудинної рідини.

Подвійна блокада ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи (РААС).

Існують докази, що супутнє застосування
інгібіторів ангіотензинперетворювального ферменту, блокаторів рецепторів
ангіотензину ІІ або аліскірену підвищує ризик гіпотензії, гіперкаліємії і
знижує ниркову функцію (у тому числі гострої ниркової недостатності).

Тому подвійна
блокада шляхом комбінованого застосування інгібіторів АПФ, блокаторів
рецепторів ангіотензину II або аліскірену не рекомендується (див. розділи
«Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій» і
«Фармакодинаміка»).

Якщо подвійна блокада вважається абсолютно
необхідною, вона має відбуватися тільки під наглядом спеціаліста та за умови
постійного ретельного моніторингу функції нирок, електролітів і артеріального
тиску.

Інгібітори АПФ і блокатори рецепторів ангіотензину
II не слід застосовувати одночасно пацієнтам з діабетичною нефропатією.

Інші стани,
що потребують стимуляції ренін-ангіотензин-альдостеронової системи.

У пацієнтів, судинний тонус яких та функція нирок
залежать головним чином від активності РААС (таких як пацієнти з тяжкою
застійною серцевою недостатністю або вираженою хворобою нирок, включаючи стеноз
ниркової артерії), прийом телмісартану з іншими лікарськими засобами, що
впливають на ренін-ангіотензин-альдостеронову систему, може спричиняти гостру
гіпотензію, гіперазотемію, олігурію, зрідка – гостру ниркову недостатність
(див. розділ «Побічні реакції»).

Первинний
альдостеронізм. Зазвичай пацієнти з первинним альдостеронізмом не реагують на
антигіпертензивні препарати, що діють шляхом блокади ренін-ангіотензинової
системи. Тому призначення телміcартану їм не рекомендується.

Стеноз
аортального та мітрального клапана, обструктивна гіпертрофічна кардіоміопатія.

Як і при призначенні інших вазодилататорів, слід з
обережністю призначати препарат пацієнтам з діагностованим аортальним або
мітральним стенозом або обструктивною гіпертрофічною кардіоміопатією.

Діабетичні
пацієнти, які лікуються інсуліном або антидіабетичними лікарськими засобами.

Під час лікування телмісартаном у таких пацієнтів
може розвинутися гіпоглікемія. У таких пацієнтів слід контролювати рівень
глюкози в крові, також це слід враховувати при корекції дози інсуліну або
антидіабетичних лікарських засобів.

У пацієнтів, хворих на цукровий діабет, з кардіоваскулярними ризиками
(пацієнти, хворі на цукровий діабет, з супутніми захворюваннями коронарних
артерій) ризик розвитку інфаркту міокарда з летальним наслідком і раптового
кардіоваскулярного летального наслідку може бути вищим при лікуванні
антигіпертензивними препаратами, такими як антагоністи рецепторів ангіотензину
ІІ та інгібітори АПФ. У пацієнтів, хворих на цукровий діабет, перебіг супутніх
захворювань коронарних артерій може бути безсимптомним і тому вони можуть бути
недіагностованими. Пацієнтів, хворих на цукровий діабет, слід ретельно
обстежити, наприклад, стресовим тестуванням, щоб виявити та лікувати супутні
захворювання коронарних артерій до того, як призначити препарат.

Гіперкаліємія.
Застосування
лікарських засобів, що впливають на ренін-ангіотензин-альдостеронову систему,
може спричинити гіперкаліємію.

У хворих літнього віку, пацієнтів з
нирковою недостатністю, хворих на діабет, у пацієнтів, які одночасно отримують
інші лікарські засоби, що можуть підвищувати рівень калію, та/або у хворих із
супутніми захворюваннями гіперкаліємія може призвести до летального наслідку.

Перед розглядом питання про одночасне застосування лікарських засобів, які
пригнічують ренін-ангіотензинову систему, необхідно зважити співвідношення
користі та ризику.

Основні фактори ризику розвитку
гіперкаліємії, які слід взяти до уваги:

-   цукровий
діабет, ниркова недостатність, вік від 70 років;

-   комбінована
терапія з одним або кількома іншими препаратами, що впливають на
ренін-ангіотензин-альдостеронову систему, та/або харчовими добавками, які
містять калій. До препаратів або терапевтичних груп лікарських засобів, які
можуть спровокувати гіперкаліємію, належать замінники солі, що містять калій,
калійзберігаючі діуретики, інгібітори ангіотензинперетворювального ферменту,
антагоністи рецепторів ангіотензину ІІ, нестероїдні протизапальні препарати
(НПЗП, включаючи селективні інгібітори ЦОГ-2), гепарин, імуносупресанти
(циклоспорин або такролімус) та триметоприм;

-   інтеркурентні
прояви, особливо дегідратація, гостра серцева декомпенсація, метаболічний
ацидоз, погіршення функції нирок, різке погіршення стану нирок (наприклад
інфекційні захворювання), клітинний лізис (наприклад гостра ішемія кінцівок,
гострий некроз скелетних м’язів, обширна травма).

Хворим групи ризику необхідно проходити ретельний
контроль сироваткової концентрації калію (див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами
та інші види взаємодій»).

Етнічні відмінності. Як і всі інші антагоністи рецепторів ангіотензину ІІ, телмісартан є явно
менш ефективним для зниження артеріального тиску у хворих негроїдної раси, ніж
у представників інших рас. Можливо, це пояснюється більшим поширенням низьких
ренінових станів у пацієнтів негроїдної раси, які страждають на артеріальну
гіпертензію.

Інші. Як і при застосуванні
будь-яких інших антигіпертензивних засобів, надмірне зниження артеріального
тиску у пацієнтів з ішемічною хворобою серця або ішемічною кардіопатією може
призвести до інфаркту міокарда або інсульту.

Маніт. Лікарський
засіб містить у своєму складі маніт. Пацієнтам із рідкісною спадковою
непереносимістю фруктози не слід застосовувати цей препарат.

Натрій

Кожна таблетка
препарату містить менше 1 ммоль натрію (23 мг), що дає змогу вважати його
безнатрієвим.

Застосування
у період вагітності або годування груддю.

Вагітність.

Лікарський засіб протипоказано застосовувати вагітним або жінкам, які
планують завагітніти. Якщо під час лікування цим засобом підтверджується
вагітність, його застосування необхідно негайно припинити і, якщо необхідно, –
замінити іншим лікарським засобом, дозволеним для застосування вагітним (див.
розділи «Протипоказання» та «Особливості застосування»).

Немає відповідних даних про застосування препарату телмісартан вагітним
жінкам.

Епідеміологічне обґрунтування ризику тератогенності внаслідок застосування
інгібіторів АПФ упродовж І триместру вагітності не було переконливим,
проте не можна виключати невеликого підвищення ризику. Хоча немає
контрольованих епідеміологічних даних щодо ризику тератогенності при
застосуванні антагоністів рецепторів ангіотензину ІІ, подібні ризики можуть
існувати для цього класу лікарських засобів. При плануванні вагітності слід
завчасно замінити препарат на інший антигіпертензивний засіб, який має
встановлений профіль безпеки для застосування у період вагітності. При
встановленні вагітності лікування антагоністами рецепторів ангіотензину ІІ
необхідно терміново припинити та у разі необхідності розпочати альтернативне
лікування.

Як відомо, застосування антагоністів рецепторів ангіотензину ІІ
протягом ІІ та ІІІ триместрів вагітності спричиняє фетотоксичність у людей
(порушення функції нирок, олігогідрамніоз, затримка формування кісток черепа) і
неонатальну токсичність (ниркова недостатність, гіпотонія, гіперкаліємія). Якщо
застосування антагоністів рецепторів ангіотензину ІІ почати з ІІ триместру
вагітності, рекомендується провести ультразвукове обстеження функції нирок і
кісток черепа плода. Стан немовлят, матері яких приймали антагоністи рецепторів
ангіотензину ІІ, необхідно ретельно контролювати на наявність артеріальної
гіпотензії (див. розділи «Протипоказання» та «Особливості застосування»).

Годування груддю.

Через відсутність інформації щодо застосування препарату телмісартан у
період годування груддю цей препарат не рекомендований для застосування жінкам,
які годують груддю. Перевага надається альтернативному лікуванню з краще вивченим
профілем безпеки, особливо при годуванні груддю новонародженого або недоношеної
дитини.

Фертильність.

У ході доклінічних досліджень не виявлено впливу
препарату телмісартан на фертильність чоловіків та жінок.

Здатність
впливати на швидкість реакції при керуванні автотранспортом або іншими
механізмами.

При керуванні автомобілем та іншими механічними
пристроями необхідно брати до уваги можливість виникнення запаморочення або
гіперсомнії при антигіпертензивній терапії, у т. ч. телмісартаном.

Спосіб
застосування та дози.

Лікування артеріальної
гіпертензії.

Звичайна
ефективна доза телмісартану становить 40 мг на добу. Деяким пацієнтам може бути
достатня добова доза телмісартану 20 мг. Якщо артеріальний тиск не знижується
до бажаного значення, дозу телміcартану можна підвищити до 80 мг 1 раз на добу.
Альтернативно телміcартан можна призначати в комбінації з тіазидними
діуретиками, такими як гідрохлоротіазид, які мають додатковий ефект щодо
зниження артеріального тиску при застосуванні з телмісартаном. При вирішенні
питання щодо підвищення дози слід мати на увазі, що максимальний гіпотензивний
ефект досягається через 4–8 тижнів від початку лікування.

Профілактика серцево-судинних
захворювань.

Рекомендована доза становить 80
мг 1 раз на добу. Ефективність телмісартану у дозах менше 80 мг при
профілактиці серцево-судинних захворювань невідома.

Розпочинаючи лікування
телмісартаном з метою зниження серцево-судинних захворювань, рекомендується
проводити ретельний контроль артеріального тиску і у разі потреби коригувати
дозу препаратів, які знижують артеріальний тиск.

Особливі
групи пацієнтів

Порушення
функції нирок. Досвід лікування пацієнтів з нирковою недостатністю або хворих, які
перебувають на гемодіалізі, обмежений. Таким пацієнтам рекомендується розпочинати
лікування з найнижчої початкової дози телмісартану 20 мг (див. розділ
«Особливості застосування»). Для хворих з нирковою недостатністю легкого та
середнього ступеня тяжкості потреби в корекції дози немає.

Порушення
функції печінки. Телмісартан протипоказаний пацієнтам із тяжкими порушеннями функції
печінки.

Для пацієнтів із легкими або помірними порушеннями
функції печінки добова доза телмісартану не повинна перевищувати 40 мг 1 раз на
добу (див. розділ «Особливості застосування»).

Пацієнти
літнього віку. Корекція дози не потрібна.

Спосіб
застосування.

ТЕЛНОР приймати 1 раз на добу перорально
з достатньою кількістю рідини незалежно від вживання їжі.

Таблетки слід зберігати в запаяному
блістері для захисту від вологи. Таблетки необхідно виймати з блістера безпосередньо
перед застосуванням.

Діти.

Безпеку та ефективність застосування препарату
ТЕЛНОР дітям (віком до 18 років) не досліджували.

Передозування.

Інформація про передозування препарату обмежена.

Симптоми. Найбільш вираженими
симптомами передозування телмісартану були гіпотензія і тахікардія; також
повідомлялося про брадикардію, запаморочення, підвищення концентрації
креатиніну в сироватці крові та гостру ниркову недостатність.

Терапія. Телміcартан не
видаляється з організму шляхом гемодіалізу. Пацієнти повинні перебувати під
пильним контролем і отримувати симптоматичну та підтримуючу терапію. Лікування
залежить від часу після передозування та тяжкості симптомів. Рекомендується
викликати блювання та/або зробити промивання шлунка. При лікуванні передозування
можна застосовувати активоване вугілля. Необхідно часто перевіряти рівень
електролітів та креатиніну в сироватці крові. При виникненні артеріальної
гіпотензії пацієнта слід покласти на спину та надати допомогу, спрямовану на
швидке поповнення об’єму рідини та солі в організмі.

Побічні реакції.

Серйозні побічні явища, що включають анафілактичну
реакцію та ангіоневротичний набряк, можливі у поодиноких випадках (від ≥
1/10000 до <1/1000), а також спостерігалася гостра ниркова недостатність.

Загальна частота побічних реакцій у пацієнтів з
артеріальною гіпертензією в ході контрольованих клінічних випробувань при
прийомі телмісартану зазвичай співставлялася з такою при прийомі плацебо (41,4
% порівняно з 43,9 %). Частота побічних реакцій не залежала від дози, не
пов’язана зі статтю пацієнта, його віком або расою. Профіль безпеки
телмісартану у пацієнтів, яких лікували за показанням профілактика
серцево-судинних захворювань, відповідав профілю безпеки, отриманому при
лікуванні пацієнтів з артеріальною гіпертензією.

Побічні реакції зазначаються відповідно до їх частоти: дуже часто (³1/10); часто (від 1/100 до <1/10);
нечасто (від 1/1000 до <1/100); рідко (від 1/10000 до <1/1000); дуже
рідко (<1/10000).

У кожній групі побічні реакції зазначені у порядку зменшення ступеня
тяжкості.

Інфекційні захворювання та інвазії:

нечасто – інфекційні
захворювання сечових шляхів (включаючи цистит), інфекції верхніх дихальних
шляхів (включаючи фарингіт і синусит);

рідко – сепсис, у
т.ч. з летальним наслідком1.

З боку системи крові та лімфатичної системи:

нечасто – анемія;

рідко – еозинофілія, тромбоцитопенія.

З боку імунної системи:

рідко –
анафілактична реакція, гіперчутливість.

З боку
обміну речовин:

нечасто – гіперкаліємія;

рідко – гіпоглікемія
(у хворих на цукровий діабет).

Психічні
розлади:

нечасто – безсоння,
депресія;

рідко – занепокоєність.

З боку
нервової системи:

нечасто – синкопе;

рідко – сонливість.

З боку
органів зору:

рідко – порушення
зору.

З боку
органів слуху, вестибулярного апарату:

нечасто – вертиго.

З боку серця:

нечасто – брадикардія;

рідко – тахікардія.

З боку судин:

нечасто – артеріальна
гіпотензія2, ортостатична гіпотензія.

З боку дихальної системи, органів грудної клітки та
середостіння:

нечасто – диспное, кашель;

дуже рідко – інтерстиціальна
хвороба легень4.

З боку травного тракту:

нечасто – абдомінальний
біль, діарея, диспепсія, метеоризм, блювання;

рідко – сухість
у роті, дискомфорт у ділянці шлунка, дисгевзія.

Гепатобіліарні
порушення:

рідко – порушення
функції печінки/печінкові розлади3.

З боку
шкіри і підшкірної клітковини:

нечасто – свербіж,
посилене потовиділення, висипання;

рідко – ангіоневротичний
набряк (у т.ч. з летальним наслідком), екзема, еритема, кропив’янка,
медикаментозний дерматит, токсичний дерматит.

З боку опорно-рухової системи та
сполучної тканини:

нечасто – біль у спині (наприклад ішіас),
судоми м’язів, міалгія;

рідко – артралгія, біль у кінцівках, біль
у сухожиллі (симптоми, подібні до тендиніту).

З боку
сечовидільної системи:

нечасто – порушення
функції нирок, включаючи гостру ниркову недостатність.

Загальні
порушення:

нечасто – біль
у грудях, астенія (слабкість);

рідко – симптоми,
подібні до грипу.

Лабораторні
дані:

нечасто – підвищення креатиніну в
крові;

рідко – зниження рівня
гемоглобіну, підвищення сечової кислоти в крові, підвищення печінкових ензимів,
підвищення рівня креатинфосфокінази у крові.

1, 2,
3, 4 -  Див. розділ «Побічні реакції. Опис окремих
побічних реакцій».

Опис
окремих побічних реакцій

Сепсис. У дослідженні PRoFESS серед пацієнтів,
які приймали телмісартан, спостерігався вищий рівень випадків сепсису, ніж
серед тих, хто отримував плацебо. Це може бути як випадковістю, так і ознакою
процесу, суть якого наразі невідома.

Артеріальна гіпотензія. Ця побічні реакція спостерігалася
часто у пацієнтів з контрольованим артеріальним тиском, які лікувалися
телмісартаном для зниження серцево-судинних захворювань додатково до
стандартної терапії.

Порушення функції печінки/печінкові
розлади. За
постмаркетинговими даними, більшість випадків порушень функції
печінки/печінкові розлади спостерігались у пацієнтів японської національності. Такі
пацієнти більш схильні до цих побічних реакцій.

Інтерстиціальна хвороба легень. Випадки інтерстиціальної хвороби
легень спостерігалися тимчасово при застосуванні телмісартану у період
постмаркетингових спостережень. Однак причинний взаємозв’язок не був
встановлений.

Повідомлення про побічні
реакції

Повідомлення про побічні реакції після
реєстрації лікарського засобу має важливе значення. Це дає змогу проводити
моніторинг співвідношення користь/ризик при застосуванні цього лікарського
засобу. Медичним та фармацевтичним працівникам, а також пацієнтам або їх
законним представникам слід повідомляти про усі випадки підозрюваних побічних
реакцій та відсутності ефективності лікарського засобу через автоматизовану інформаційну
систему з фармаконагляду за посиланням: https://aisf.dec.gov.ua.

Термін
придатності. 3 роки.

Умови
зберігання. Зберігати в оригінальній упаковці при
температурі не вище 25 °С у недоступному для дітей місці.

Упаковка. По 10 таблеток у блістері, по 1 або 3 блістери у коробці
з картону.

Категорія
відпуску. За рецептом.

Виробник.

Гетеро Лабз Лімітед/Hetero Labs Limited.

Місцезнаходження
виробника та адреса місця провадження його діяльності.

Юніт-V, Блок V i V-A, TСIIC -
Формулейшн СЕЗ, С. №№ 439, 440, 441 і 458, Полепаллі Віледж, Джадчерла Мандал,
Телангана Стейт, 509301, Індія/Unit-V, Block V and V-A, TSIIC -
Formulation SEZ, S. Nos 439, 440, 441 & 458, Polepally Village, Jadcherla
Mandal, Telangana State, 509301, India.

Дата останнього
перегляду.