ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського засобу

БУПРЕНОРФІНУ
ГІДРОХЛОРИД

(BUPRENORPHINI HYDROCHLORIDUM)

Склад:

діюча
речовина: buprenorphine;

1 мл розчину
містить бупренорфіну
гідрохлориду
у
перерахуванні
на бупренорфін
0,3 мг;

допоміжні
речовини: глюкоза
безводна,
кислота
хлористоводнева,
вода для
ін’єкцій.

Лікарська
форма. Розчин
для ін’єкцій.

Основні
фізико-хімічні
властивості: прозора
безбарвна
рідина.

Фармакотерапевтична
група. Опіоїди. Похідні орипавіну.
АТХ N02A Е01.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Бупренорфіну
гідрохлорид
– аналгетик
центральної
дії. Збуджує капа-підтип
опіатних
рецепторів,
чим
пояснюється
висока аналгезивна
активність, і
одночасно
блокує мю‑рецептори,
що
відповідають
за розвиток
ейфорії. На
відміну від
інших
наркотичних аналгетиків
не спричиняє
ейфорії, і
тому є менш
небезпечним
як засіб, що
спричиняє
звикання.

Фармакокінетика.

Рівномірно
розподіляється
по тканинах,
проникає
через гематоенцефалічний
бар’єр.
Період напіввиведення
при внутрішньом’язовому
і
внутрішньовенному
введенні
становить 3‑6 годин. Метаболізується
у печінці,
виділяється
з жовчю,
незначна
кількість екскретується
нирками.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Больовий
синдром
помірної і
високої інтенсивності
після
оперативних втручань,
в
онкологічних
хворих, при
інфаркті
міокарда,
нирковій коліці,
опіках.

Протипоказання.

Індивідуальна
непереносимість
або підвищена
чутливість
до бупренорфіну,
тяжка
дихальна або
печінкова
недостатність,
фізична
залежність.

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Посилює
(взаємно)
основні і
побічні
ефекти, а
також
токсичність
інгібіторів моноаміноксидази
(МАО) і
засобів, що
пригнічують
центральну нервову
систему
(транквілізаторів,
нейролептиків).

Не
рекомендується
супутнє
застосування
зазначених
нижче
психотропних
засобів та
речовин:

Алкоголь.

Алкоголь
посилює
седативну
дію бупренорфіну.
Зниження
пильності
(уваги)
підвищує
небезпеку
при
керуванні
автомобілем
і роботі з іншими
механізмами.
Необхідно
уникати вживання
спиртних
напоїв і
застосування
ліків, що
містять
алкоголь.

Супутнє
застосування
лікарських
засобів, що
необхідно
врахувати.

Бензодіазепінові
транквілізатори.

Одночасне
застосування
з бензодіазепінами
пов’язано з
ризиком
летального
наслідку
через
дихальну
недостатність,
асоційовану
з порушеннями
функціонування
центральної нервової
системи.

Інші
депресанти
центральної
нервової системи.

Інші
похідні опіоїдів
(аналгетики,
протикашльові
засоби),
деякі
антидепресанти,
антигістамінні
засоби
(блокатори Н1-рецепторів),
барбітурати,
транквілізатори,
клонідин
при
одночасному
застосуванні
з бупренорфіном
спричиняють
посилення
депресії
центральної
нервової
системи.

Габапентиноїди.

Одночасне
застосування
бупренорфіну
з габапентиноїдами
(габапентин
і прегабалін)
може
призвести до
пригнічення
дихання, гіпотензії,
глибокої седації,
коми або
летального
наслідку.

Антихолінергічні засоби.

Одночасне
застосування
бупренорфіну
з антихолінергічними
засобами або
препаратами
з антихолінергічною
дією
(наприклад,
трициклічні
антидепресанти,
антигістамінні
засоби,
нейролептики,
міорелаксанти,
антипаркінсонічні
засоби) може
призвести до
посилення антихолінергічних
побічних
ефектів.

Інгібітори
МАО.

Можливе
посилення
дії опіоїдів
при
одночасному
застосуванні
з бупренорфіном.

Інгібітори CYP3А4.

Дослідження
взаємодії
між бупренорфіном
і кетоконазолом
(потужний
інгібітор CYP3А4) показало
збільшення
показників Смах і АUС бупренорфіну
(на 70 % і 50 %
відповідно),
меншою мірою
— норбупренорфіну.
Таким чином,
за
пацієнтами,
які
застосовують
бупренорфін,
потрібно
встановити
постійний
контроль, якщо
вони
паралельно
приймають
такі інгібітори
CYP3А4, як
інгібітори
протеази
(ритонавір, нелфінавір,
індинавір),
азольні
протигрибкові
засоби (кетоконазол,
ітраконазол).
У таких
випадках
виправданим
може виявитися
зниження
дози бупренорфіну.

Індуктори CYP3А4.

Взаємодія
між бупренорфіном
та
індукторами CYP3А4 не
досліджена,
тому
рекомендується
ретельний
нагляд за
пацієнтами,
які
одержують паралельно
індуктори CYP3А4
(фенобарбітал,
карбамазепін,
фенітоїн
або рифампіцин).
Дотепер ще не
виявлено
значущої
взаємодії бупренорфіну
з кокаїном.

Застосування
інших
інгібіторів CYP3А4 (таких, як гестоден, тролеандоміцин,
інгібітори
ВІЛ-протеази,
ритонавір, індинавір
і саквінавір)
також може
підвищувати
концентрацію
бупренорфіну,
тому на
початку
лікування
ними слід
розглянути
пропорційне
зниження
дози бупренорфіну.

Застосування
цих
препаратів
може посилити
метаболізм бупренорфіну,
тому
пацієнтам,
які
скаржаться
на зменшення
ефективності
бупренорфіну,
або
збільшення
потягу до
наркотиків,
дозу бупренорфіну
слід
підвищити.

Бупренорфін
слід з
обережністю
застосовувати
при одночасному
застосуванні
з серотонінергічними
лікарськими
засобами,
такими як
інгібітори MAO,
селективні
інгібітори
зворотного
захоплення
серотоніну
(СІЗЗС),
інгібітори
зворотного
захоплення
серотоніну і норадреналіну
(ІЗЗСіН)
або
трициклічні
антидепресанти,
оскільки
підвищується
ризик
розвитку серотонінового
синдрому –
потенційно
небезпечного
для життя
стану (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Особливості
застосування.

Розлади,
пов’язані з
вживанням опіоїдів
(РВО)
(зловживання,
залежність та
абстинентний
синдром).

Бупренорфін — це
частковий
агоніст опіоїдних
рецепторів,
постійне
застосування
якого спричиняє
залежність опіоїдного
типу. Дослідження
на тваринах,
як і
клінічний
досвід,
довели, що бупренорфін
може
спричинити
залежність,
але меншою мірою,
ніж повні опіоїдні
агоністи,
такі як
морфін.

Толерантність
і фізична
та/або
психологічна
залежність
можуть
розвинутися
після повторного
застосування
опіоїдів,
таких як бупренорфін; повторне
застосування
бупренорфіну
може
призвести до
РВО. Вища
доза та довша
тривалість
лікування опіоїдами
може
збільшити
ризик
розвитку РВО.
Зловживання
або навмисне
неправильне
застосування
бупренорфіну
може
призвести до
передозування
та/або летального
наслідку.
Ризик
розвитку РВО
підвищений у
пацієнтів з
наявністю в
особистому
або
сімейному
анамнезі
(батьків або
братів і
сестер)
розладів,
пов’язаних
із вживанням
психоактивних
речовин
(включаючи
розлади,
пов’язані із
вживанням
алкоголю), у
тих, хто
зараз вживає
тютюнові
вироби, або у
пацієнтів з
наявними
іншими
психічними
розладами
(наприклад,
важка
депресія,
тривожність
та розлади
особистості).

Перед
початком та
під час
лікування бупренорфіном
слід
обговорити з
пацієнтом
мету лікування
та схему
припинення
лікування
(див. розділ
«Спосіб
застосування
та дози»).
Перед початком
і під час
лікування
пацієнта
також слід
поінформувати
про ризики та
ознаки РВО.
Пацієнтам
слід
порекомендувати
звернутися
до лікаря у
разі появи
таких ознак.

Мінімізувати
потенційний
ризик можна
шляхом підбору
дози бупренорфіну
або
лікарської
форми та
шляхом
поступового
припинення
застосування
бупренорфіну.
Різка
відміна
препарату або
подовження
інтервалу
між
прийняттям доз
може
спричинити абстинентний
синдром.

Пацієнти
повинні
перебувати
під наглядом для
виявлення
ознак
наркозалежної
поведінки
(наприклад,
занадто
ранні запити
на отримання
додаткової
дози). Це
включає
перевірку супутнього
прийому опіоїдів
та
психоактивних
лікарських
засобів (наприклад,
бензодіазепінів).
Пацієнтам з
ознаками та
симптомами
РВО слід
розглянути
можливість
консультації
з наркологом.

Пригнічення
дихання.

Повідомлялося
про кілька
летальних
випадків у
результаті
розвитку
пригнічення
дихання,
особливо при
застосуванні
бупренорфіну
у комбінації
з бензодіазепінами
або його
неналежному
застосуванні.

Серотоніновий синдром.

Одночасне
застосування
бупренорфіну
та інших серотонінергічних
засобів,
таких як
інгібітори MAO,
селективні інгібітори
зворотного
захоплення
серотоніну
(СІЗЗС),
інгібітори
зворотного
захоплення
серотоніну і норадреналіну
(ІЗЗСіН)
або
трициклічні
антидепресанти,
може призвести
до серотонінового
синдрому –
потенційно
небезпечного
для життя
стану (див.
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодії»).

Якщо
супутнє
лікування
іншими серотонінергічними
засобами
клінічно
обґрунтовано,
рекомендується
ретельне
спостереження
за пацієнтом,
особливо під
час початку
лікування та
під час
збільшення
дози.

Симптоми серотонінового
синдрому
можуть
включати
зміни
психічного
стану,
вегетативну
нестабільність,
нервово-м’язові
порушення
та/або
шлунково-кишкові
симптоми.

При
підозрі на серотоніновий
синдром слід
розглянути
можливість
зменшення
дози або
припинення
терапії
залежно від
вираженості
симптомів.

Гепатит,
печінкові
реакції.

Як під час
клінічних
досліджень,
так і у післяреєстраційному
періоді,
повідомлялося
про випадки
гострого
ураження
печінки.
Виявлено
спектр аномалій
від транзиторного
асимптоматичного
зростання
рівня
печінкових
трансаміназ до
печінкової
недостатності.
У багатьох випадках
причиною або
додатковим
фактором
цього могла
бути
наявність
аномалій печінкових
ензимів,
зараження
вірусом
гепатиту В
або С,
одночасне
застосування
інших потенційно
гепатотоксичних
препаратів і
постійне
внутрішньовенне
введення
наркотиків. Ці
основні
фактори слід
врахувати
перед призначенням
бупренорфіну
і впродовж
лікування.
При підозрі
на печінкову
реакцію з
невідомих
причин слід
оцінити, чи є бупренорфін
причиною
некрозу
печінки або
жовтяниці, і відмінити
лікування, як
тільки це
дозволить
клінічний
стан
пацієнта.
Усім
пацієнтам
слід
регулярно
проводити
тести
функції печінки.

Цей
препарат
може
спричинити
сонливість, що
посилюється
іншими
засобами
центральної
дії, такими,
як алкоголь,
транквілізатори,
седативні і
гіпнотичні
засоби.

Цей
препарат
може
спричинити
ортостатичну
гіпотензію.

Обмеженням
для
застосування
препарату є дихальна,
печінкова і
ниркова
недостатність,
черепно-мозкові
травми. З
особливою обережністю
призначати
на тлі
застосування
інгібіторів моноаміноксидази
та інших
лікарських
засобів, що
пригнічують
центральну
нервову
систему, а
також при мікседемі
або
гіпотиреозі,
недостатності
кори
надниркових
залоз,
пригніченні
центральної
нервової
системи,
токсичному
психозі,
гіпертрофії
передміхурової
залози,
стриктурі
уретри,
алкоголізмі,
у хворих літнього
віку та
ослаблених
пацієнтів
при
одночасному
призначенні
засобів, що
пригнічують
дихання.
Препарат
можна застосовувати
для премедикації
при тривалих
(понад 4
години)
операціях,
однак при
цьому
керованість
анестезією
ускладнена,
можлива післянаркозна
депресія
дихання, що
потребує
продовженої
інтенсивної
вентиляції легенiв.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Бупренорфіну
гідрохлорид
протипоказаний
у період вагітності.
Оскільки бупренорфіну
гідрохлорид
та його
метаболіти
проникають у
грудне
молоко, на
період
терапії
препаратом
слід
припинити
годування
груддю.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

У день
застосування
препарату
слід утримуватися
від
діяльності,
що потребує
підвищеної
концентрації
уваги і
швидкої
реакції.

Спосіб
застосування
та дози.

Препарат
вводити
внутрішньовенно
повільно або внутрішньом’язово.
Доза для
дорослих
становить
0,5-1 мл (0,15-0,3 мг), при
необхідності
ін’єкції
повторювати
з інтервалом 6‑8 годин.
Вища добова
доза для
дорослих – 8
мл (2,4 мг). Дітям
віком від
12 років
призначати 0,5-0,8
мл (0,15-0,25 мг). Вища
добова доза
для дітей – 6,6
мл (2 мг).

Цілі
лікування та
його
припинення.

Перед
початком
лікування бупренорфіном
слід
узгодити з
пацієнтом
стратегію
лікування,
включаючи
тривалість
та мету лікування,
а також план
завершення
лікування, відповідно
до протоколу
лікування
болю. Під час
терапії
лікарю слід
підтримувати
частий
контакт з
пацієнтом,
щоб оцінити
необхідність
продовження
лікування,
розглянути
питання про
припинення
лікування та,
за необхідності,
скоригувати
дози. Коли
пацієнт
більше не
потребує
терапії бупренорфіном,
може бути
доцільно
поступово
зменшувати дозу
для запобігання
виникненню абстинентного
синдрому. За
відсутності
належного
контролю
болю слід
розглянути
можливість
виникнення гіпералгезії,
толерантності
та
прогресування
основного
захворювання
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Тривалість
лікування.

Бупренорфін не слід
застосовувати
довше, ніж це
необхідно.

Діти. Препарат
застосовувати
дітям віком
від 12 років.

Передозування.

Симптоми: пригнічення
дихального
центру. У
разі випадкового
передозування
слід
застосовувати
звичайну
симптоматичну
терапію, включаючи
ретельний
моніторинг життєво
важливих
функцій
організму.
Основний симптом,
що вимагає
інтенсивної
терапії, ― це
пригнічення
дихального
центру, яке
може
спричинити
зупинку
дихання та
летальний
наслідок. При
виникненні
блювання
необхідно
вжити
заходів для
попередження
потрапляння
блювотної
маси в
дихальні
шляхи.

Лікування: терапія
симптоматична.
Вводити налоксон,
у разі
необхідності
застосовувати
дихальні
аналептики.
Потрібно
вжити
заходів інтенсивної
терапії та
розпочати
симптоматичну
терапію
дихальної
недостатності.
Верхні
дихальні
шляхи повинні бути
вільними для
проведення
примусової
або
контрольованої
вентиляції
легень.
Рекомендується
ввести опіоїдний
антагоніст (налоксон),
який
поступово
нейтралізує
респіраторні
ефекти бупренорфіну.
У разі
необхідності
призначати
кисень і дихальні
аналептики.
При
проведенні
вищезазначених
заходів
пацієнт
повинен знаходитися
у палаті
інтенсивної
терапії.

При
визначенні
тривалості
лікування
передозування
слід
врахувати
тривалість
дії бупренорфіну.

Побічні
реакції.

З боку
нервової
системи: рідко –
галюциногенний
ефект,
запаморочення,
сонливість,
безсоння,
головний
біль,
астенія, непритомність,
блідість,
тривожність,
нервозність,
сплутаність
свідомості.

З боку
серцево-судинної
системи:
ортостатична
гіпотензія,
брадикардія,
тахікардія,
артеріальна гіпотензія.

З боку гепатобіліарної
системи: при
правильних
умовах
застосування
у поодиноких
випадках –
підвищення
рівнів трансаміназ
печінки та
жовтяниця,
зазвичай зі
сприятливим
клінічним
перебігом,
некроз
печінки та
гепатит.

З боку
дихальної
системи:
пригнічення
дихання.

З боку
травного
тракту: сухість у
роті, нудота,
блювання,
запор, астенія,
некроз
печінки і
гепатит,
гострий гепатит.

З боку
імунної
системи: реакції гіперчутливості
(наприклад,
висипання,
кропив’янка,
свербіж, бронхоспазм),
набряк Квінке
(ангіоневротичний
набряк),
анафілактичний
шок.

З боку
сечовидільної
системи: затримка
сечі.

Інші
порушення: пітливість,
блідість,
зміни у місці
введення,
риніт, озноб,
біль у спині,
сльозотеча.

У випадках
неналежного
внутрішньовенного
введення
лікарського
засобу
повідомлялось
про місцеві
реакції,
іноді
септичні, і
про
потенційно
серйозний
гострий
гепатит.

Наркотична
залежність.

Повторне
застосування
бупренорфіну,
навіть
у
терапевтичних
дозах, може
призвести до
наркотичної
залежності. Ризик
розвитку
наркотичної
залежності може
варіюватися
залежно від
індивідуальних
факторів
ризику
пацієнта,
дозування та
тривалості
лікування опіоїдами
(див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Термін
придатності. 3 роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
в
оригінальній
упаковці при
температурі
не вище 25 °С.

Зберігати
у
недоступному
для дітей
місці.

Несумісність.

Не слід
змішувати
препарат з
іншими лікарськими
засобами в
одній
ємкості.

Упаковка.
По 1 мл в
ампулі; по 5
ампул у
блістері; по 1
або 2, або 20
блістерів у
коробці з
картону.

Категорія
відпуску. За рецептом.

Виробник.
Товариство
з обмеженою
відповідальністю
«Харківське
фармацевтичне
підприємство
«Здоров’я
народу».

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження
його
діяльності.

Україна,
61002, Харківська
обл., місто
Харків, вулиця
Куликівська,
будинок 41.