ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського засобу

ТАГЛІН

(TAGLIN)

Склад:

діюча
речовина: вілдагліптин;

1 таблетка
містить
вілдагліптину
50 мг;

допоміжні
речовини:
целюлоза
мікрокристалічна,
лактоза безводна,
натрію
крохмальгліколят
(тип А), магнію
стеарат.

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні
властивості: круглі,
плоскі таблетки
білого кольору.

Фармакотерапевтична
група. Гіпоглікемічні
засоби, крім
інсуліну.
Інгібітори
дипептидилпептидази-4.
АТХ A10B H02.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Вілдагліптин
належить до
класу
речовин, що
посилюють
роботу
бета-клітин
острівкового
апарату
підшлункової
залози, є
потужним та
селективним
інгібітором
дипептидилпептидази-4
(DPP-4).

Застосування
вілдагліптину
призводить до
швидкого та
повного
припинення
активності DPP-4.
Інгібування
вілдагліптином
DPP-4 спричиняє
підвищення
ендогенного
рівня гормонів
інкретину
ГПП-1
(глюкагоноподібний
пептид 1) та
ГІП
(глюкозозалежний
інсулінотропний
пептид) під
час
голодування
та після
прийому їжі.

Внаслідок
підвищення
ендогенних
рівнів цих
гормонів
інкретину
вілдагліптин
покращує
чутливість
бета-клітин
до глюкози,
що
призводить
до посилення
секреції глюкозозалежного
інсуліну.
Лікування пацієнтів
з діабетом
типу II
препаратом у
дозах від 50 до 100
мг на добу
суттєво
покращувало
дію маркерів
функції
бета-клітин,
включаючи HOMA-β
(гомеостатичну
модель
оцінки функції
β-клітин),
відношення
проінсуліну
до інсуліну
та показники
чутливості
бета-клітин
при
багаторазовому
проведенні
тесту толерантності
до їжі. У
пацієнтів, не
хворих на
цукровий
діабет (з
нормальним
рівнем глюкози
у крові),
вілдагліптин
не спричиняє
стимуляції
секреції
інсуліну або
зниження рівнів
глюкози.

Внаслідок
підвищення
ендогенних
рівнів ГПП-1
вілдагліптин
також
посилює
чутливість
альфа-клітин
до глюкози,
що
призводить до
підвищення
глюкозозалежної
секреції глюкагону.
Значне
зростання
співвідношення
інсулін-глюкагон
під час
гіперглікемії,
спричиненої
підвищеними
рівнями
гормону
інкретину,
призводить
до зниження
вироблення
глюкози під
час
голодування
та після
прийому їжі,
що спричиняє
скорочення
глікемії.

Відомий
вплив
підвищеного
рівня ГПП-1, що
полягає у
подовженні
евакуації
вмісту шлунка,
не
спостерігається
під час
лікування вілдагліптином.

Фармакокінетика.

Абсорбція

Після
перорального
прийому
натще вілдагліптин
швидко
абсорбується,
причому Cmax спостерігається
через 1,7
години.
Одночасний
прийом з їжею
незначно
затримує час
досягнення Cmax
у плазмі
крові ‒ до 2,5
години, але
не впливає на
загальну
експозицію (AUC).
Призначення
вілдагліптину
з їжею
призводить
до зниження максимальної
концентрації
Cmax (19 %).
Незважаючи на
це, величина
змін не є клінічно
значущою,
тому
вілдагліптин
можна
приймати
незалежно
від прийому
їжі. Абсолютна
біодоступність
становить 85 %.

Розподіл

Коефіцієнт
зв’язування
вілдагліптину
з протеїнами
плазми крові
низький (9,3 %);
вілдагліптин
розподіляється
рівномірно
між плазмою
крові та
еритроцитами.
Середній
об’єм розподілу
вілдагліптину
на стадії
плато після
внутрішньовенного
введення (Vss)
становить 71 л,
що говорить
про
екстрасудинний
розподіл.

Метаболізм

Метаболізм
є основним
шляхом
виведення вілдагліптину
у людини, що становить
69 % прийнятої
дози.
Основний
метаболіт, LAY151,
є
фармакологічно
неактивним і
являє собою
продукт
гідролізу
складової
ціану, що
становить 57 %
дози та
супроводжується
глюкуронідним
(BQS867) та амідним
гідролізом (4 %
дози). Дані,
отримані в
ході
дослідження
в умовах in vitro у
мікросомах
нирок людини,
вказують на те,
що нирки
можуть бути
одним з
основних
органів, який
сприяє
гідролізу вілдагліптину
до його
основного
неактивного
метаболіту, LAY151.
DPP-4 частково
бере участь у
гідролізі
вілдагліптину,
що було
підтверджено
дослідженням
in vivo у щурів із
дефіцитом DPP-4.

Вілдагліптин
не
метаболізується
ензимами
цитохрому Р450 у
такому
об’ємі, який
би можна було
визначити.
Таким чином,
не
очікується,
що супутній прийом
лікарських
засобів,
таких як інгібітори
та/або
індуктори CYР450,
впливатиме на
метаболічний
кліренс
вілдагліптину.
Дослідження
in vitro
продемонстрували,
що вілдагліптин
не інгібує і
не індукує
ензими цитохрому
Р450. Таким
чином
вілдагліптин,
найімовірніше,
не впливає на
метаболічний
кліренс
одночасно
застосовуваних
лікарських
засобів, що
метаболізуються
CYP 1A2, CYP 2C8, CYP 2C9, CYP 2C19, CYP 2D6, CYP 2E1 або
CYP 3A4/5.

Виведення

Після
перорального
прийому
[14С]-вілдагліптину
приблизно 85 %
дози
виводиться
із сечею і 15 %
дози – з калом.
Ниркове
виведення
незміненого
вілдагліптину
становить 23 %
перорально
прийнятої
дози. Після
внутрішньовенного
введення
здоровим
добровольцям
загальний
плазмовий та
нирковий
кліренс
вілдагліптину
становить 41 л
на годину та 13
л на годину
відповідно.
Середній
період
напіввиведення
після внутрішньовенного
введення
становить
приблизно 2
години.
Період
напіввиведення
після перорального
прийому
становить
приблизно 3
години.

Лінійність/нелінійність

Максимальна
концентрація
у плазмі
крові (Cmax) для
вілдагліптину
та площа під
кривою
концентрація
у плазмі/час (AUC)
збільшуються
майже
пропорційно до
дозування
при всьому
діапазоні
терапевтичного
дозування.

Окремі
групи
пацієнтів

Стать

Не
спостерігалося
ніяких
відмінностей
у фармакокінетиці
препарату у
здорових добровольців
чоловічої та
жіночої
статі різного
віку та з
різним
індексом
маси тіла (ІМТ).
Інгібіція DPP-4
вілдагліптином
не залежить від
статі
пацієнта.

Захворювання
печінки

Вплив
порушення
функції
печінки на
фармакокінетику
вілдагліптину
досліджували
у пацієнтів
із
незначними,
помірними та
серйозними
порушеннями
функції
печінки на
основі
оцінки за
шкалою
класифікації
Чайлда‒П’ю
(від 6 для
незначного
до 12 для
серйозного порушення)
порівняно з
пацієнтами з
нормальною
функцією
печінки.
Експозиція
вілдагліптину
після
прийому
разової дози
пацієнтами з
незначними
та помірними
порушеннями
функції
печінки була
зниженою (на 20 %
та 8 % відповідно),
тоді як
експозиція
вілдагліптину
у пацієнтів
із
серйозними
порушеннями
збільшувалася
на 22 %.
Максимальна
зміна
(збільшення
або
зменшення)
експозиції
вілдагліптину
становила
приблизно 30 %,
що не
вважається
клінічно
суттєвим. Не
було
виявлено
залежності
між тяжкістю
порушення
функції печінки
та змінами
експозиції
вілдагліптину.

Захворювання
нирок

Відкрите
дослідження
з багаторазовим
застосуванням
препарату
було
проведено з
метою оцінки
фармакокінетики
найнижчих
терапевтичних
доз вілдагліптину
(50 мг один раз
на добу) у
пацієнтів з
різним
ступенем
хронічного
порушення
функції
нирок, що
визначався
за кліренсом
креатиніну
(легке
порушення
функції
нирок від 50 до
< 80 мл/хв, помірне
порушення
функції
нирок від 30 до
< 50 мл/хв та
тяжке
порушення
функції
нирок

< 30 мл/хв),
порівняно з
контрольною
групою учасників
дослідження
з нормальною
функцією
нирок.

У
пацієнтів із
незначними,
помірними та
серйозними
порушеннями
функції
нирок AUC
вілдагліптину
збільшувалася
порівняно з
пацієнтами з
нормальною
функцією
нирок.
Показники AUC
метаболітів
LAY151 та BQS867 збільшувалися
в середньому
приблизно в 1,5, 3
та 7 разів у
пацієнтів з
легким,
помірним і
тяжким
порушенням
функції нирок
відповідно.
Обмежені
дані щодо
пацієнтів з
нирковою
недостатністю
в термінальній
стадії (ННТС)
показують, що
експозиція
вілдагліптину
є схожою на
експозицію
препарату у
пацієнтів з
тяжким
порушенням
функції нирок.
Концентрації
LAY151 були
приблизно в

2‒3 рази
вищими, ніж у
пацієнтів з
тяжким порушенням
функції
нирок.

Вілдагліптин
виводився з
організму за
допомогою
гемодіалізу
в обмеженій
кількості (3 %
протягом
3‒4-годинного
гемодіалізу,
який
починали
проводити через
4 години
після
застосування
препарату).

Пацієнти
літнього
віку

У
здорових за
іншими
показниками
пацієнтів
(віком від 70
років)
загальна
експозиція вілдагліптину
(100 мг один раз
на добу)
збільшувалася
на 32 %, а
максимальна
концентрація
у плазмі крові
– на 18 %
порівняно з
молодшими
здоровими добровольцями
(віком від 18 до 40
років).

Ці зміни,
однак, не
вважаються
клінічно значущими.
Інгібіція DPP-4
вілдагоіптином
не залежить
від віку
пацієнтів у
досліджуваних
вікових
групах.

Раса

Обмежені
дані свідчать
про те, що
расова
приналежність
не має значущого
впливу на
фармакокінетику
вілдагліптину.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Вілдагліптин
показаний як
доповнення
до дієти та
фізичних
вправ для
покращення
глікемічного
контролю у
дорослих пацієнтів
з цукровим
діабетом
типу II:

‒ як
монотерапія у
пацієнтів, у
яких
застосування
метформіну
вважається
неприйнятним
через
наявність протипоказань
або
непереносимості;

‒ у
комбінації з
іншими
лікарськими
засобами для
лікування
діабету,
включаючи
інсулін, коли
вони не
забезпечують
адекватного
глікемічного
контролю.

Протипоказання.

Відома
гіперчутливість
до
вілдагліптину
або до
будь-якої
допоміжної
речовини.

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Вілдагліптин
має низький
потенціал
для взаємодії
з іншими
препаратами.
Оскільки вілдагліптин
не є
субстратом
ензиму
цитохрому Р450
(CYP) і не є
інгібітором
або
каталізатором
ензимів CYP 450, то
його
взаємодія з
іншими препаратами,
які є
субстратами,
інгібіторами
або
каталізаторами
цих ензимів,
малоймовірна.

Комбінація
з
піоглітазоном,
метформіном та
глібуридом

Результати
досліджень,
проведених з
цими пероральними
протидіабетичними
засобами, не
показали
клінічно
значущої
фармакокінетичної
взаємодії.

Дигоксин
(субстрат Pgp),
варфарин
(субстрат CYP2C9)

Клінічні
дослідження,
проведені з
участю здорових
добровольців,
не показали
клінічно
значущої
фармакокінетичної
взаємодії.
Проте це не
було
встановлено
у цільовій популяції.

Комбінація
з
амлодипіном,
раміприлом,
валсартаном
або
симвастатином

Дослідження
лікарської
взаємодії з
участю
здорових добровольців
були
проведені з
амлодипіном,
раміприлом,
валсартаном
і
симвастатином.
У ході цих
досліджень
після
одночасного застосуваннях
вказаних
препаратів з
вілдагліптином
клінічно
значущих
фармакокінетичних
взаємодій
виявлено не
було.

Комбінація
з
інгібіторами
АПФ

Можливий
підвищений
ризик
виникнення
ангіоневротичного
набряку у
пацієнтів,
які одночасно
приймають
інгібітори
АПФ (див. розділ
«Побічні
реакції»).

Як і щодо
інших
пероральних
протидіабетичних
лікарських
засобів,
певні
активні
речовини,
включаючи
тіазиди,
кортикостероїди,
препарати гормонів
щитовидної
залози та
симпатоміметики,
можуть
зменшувати
гіпоглікемічний
ефект
вілдагліптину.

Особливості
застосування.

Загальні

Вілдагліптин
не є
замінником
інсуліну для
інсулінзалежних
пацієнтів.
Препарат не
слід
застосовувати
для
лікування пацієнтів
з діабетом
типу I або
діабетичним
кетоацидозом.

Порушення
функції
нирок

Досвід
застосування
вілдагліптину
для лікування
пацієнтів з
помірним або
тяжким порушенням
функції
нирок, а
також
пацієнтів з
нирковою недостатністю
в
термінальній
стадії (ННТС)
на гемодіалізі
обмежений.
Тому
застосування
препарату не
рекомендовано
цим групам пацієнтів.

Порушення
функції
печінки

Вілдагліптин
не
рекомендований
для застосування
пацієнтам з
порушеннями
функції
печінки, у
тому числі
пацієнтам, у
яких до
лікування
рівень АЛТ
або АСТ більш
ніж у

3 рази
перевищував
верхню межу
норми.

Контроль
рівнів
ферментів
печінки

Рідко
повідомляли
про
порушення
функції печінки
(включаючи
гепатит). У таких
випадках у
пацієнтів
перебіг
ускладнення
був
переважно
безсимптомним,
без клінічних
наслідків, а
показники
тестів функції
печінки (ТФП)
після
припинення
лікування
поверталися
до норми.
Перед початком
лікування
препаратом
слід
проводити
ТФП з метою
визначення у
пацієнта
початкових
показників.
Слід
проводити
моніторинг
результатів ТФП
під час
лікування
препаратом
протягом
першого року
лікування з
інтервалом 1
раз на 3‒4
місяці, а
також
періодично
пізніше.

Для
пацієнтів, у
яких
спостерігалися
підвищені рівні
трансаміназ,
слід
проводити
повторний
моніторинг
функції
печінки для
підтвердження
результатів,
а також
подальший
моніторинг з
частим
проведенням
тестів функції
печінки, поки
порушені
рівні не
повернуться
до норми.
Якщо
підвищення
рівня АЛТ або
АСТ у 3 або
більше разів
вище за
верхню межу
норми, то
рекомендується
припинити
лікування
препаратом.
Пацієнти, у
яких виникли
жовтяниця
або інші
ознаки
порушення
функції
печінки,
повинні
припинити
застосування
препарату.
Після
припинення
лікування
препаратом та
нормалізації
результатів
ТФП
лікування вілдагліптином
не слід
розпочинати
знову.

Серцева
недостатність

Клінічне
дослідження
застосування
вілдагліптину
пацієнтам із
серцевою
недостатністю
І-ІІІ
функціональних
класів за
класифікацією
NYHA показало, що
лікування
вілдагліптином
не пов’язане
зі зміною
функції
лівого
шлуночка або
з погіршенням
наявної
застійної
серцевої недостатності.
Клінічний
досвід
застосування
пацієнтам
із серцевою
недостатністю
ІІІ
функціонального
класу за класифікацією
NYHA все ще
обмежений, а
результати непереконливі.

Досвід
застосування
вілдагліптину
під час
клінічних
досліджень
пацієнтам із
серцевою
недостатністю
ІV
функціонального
класу за
класифікацією
NYHA відсутній,
тому
застосовувати
препарат цим
пацієнтам не
рекомендується.

Розлади
з боку шкіри

У
доклінічних
токсикологічних
дослідженнях
повідомляли
про випадки
ураження шкіри,
включаючи
утворення
пухирів та
виразок на
кінцівках у
мавп. Хоча у
ході
клінічних
досліджень
не було
відзначено
збільшення
частоти
ураження
шкіри, досвід
щодо
ускладнень з
боку шкіри у
пацієнтів із
цукровим
діабетом
обмежений.

Крім
того, у
постмаркетинговий
період застосування
препарату
повідомляли
про випадки
бульозного
та
ексфоліативного
ураження
шкіри.

Таким
чином,
відповідно
до
стандартного
догляду за
пацієнтами з
цукровим
діабетом
рекомендується
спостереження
для
виявлення порушень
з боку шкіри,
таких як
утворення пухирів
або виразок.

Панкреатит

Застосування
вілдагліптину
пов’язано з ризиком
розвитку
гострого
панкреатиту.
Пацієнти
повинні бути
проінформовані
про
характерні
симптоми гострого
панкреатиту.

Якщо
підозрюється
розвиток
панкреатиту, застосування
вілдагліптину
не слід продовжувати.
У разі
підтвердження
діагнозу
гострий
панкреатит
застосування
вілдагліптину
не слід поновлювати.
Слід дотримуватися
обережності
для
пацієнтів із
гострим
панкреатитом
в анамнезі.

Гіпоглікемія

Застосування
сульфонілсечовини,
як відомо,
призводить
до розвитку
гіпоглікемії.
Пацієнти, які
отримують
вілдагліптин
у комбінації
з
сульфонілсечовиною,
можуть бути
схильні до
розвитку
гіпоглікемії.
Таким чином,
для зниження
ризику
розвитку
гіпоглікемії
можливе
застосування
більш
низьких доз
сульфонілсечовини.

Інші

До
складу препарату
входить
лактоза. Якщо у
пацієнта
встановлена
непереносимість
деяких
цукрів, необхідно
проконсультуватися
з
лікарем, перш
ніж приймати
цей
лікарський
засіб.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Вагітність

Дотепер
немає
відповідних
досліджень
застосування
вілдагліптину
вагітним
жінкам.

Дослідження
на тваринах
виявили
репродуктивну
токсичність
при
застосуванні
високих доз
препарату.
Потенційний
ризик для
людини невідомий.
Через
відсутність
даних препарат
не слід
застосовувати
у період
вагітності.

Період
годування
груддю

Невідомо,
чи проникає
вілдагліптин
у грудне
молоко.
Дослідження
на тваринах
виявили
проникнення
вілдагліптину
у молоко
тварин.
Препарат не
слід призначати
жінкам, які
годують
груддю.

Фертильність

Досліджень
щодо впливу
вілдагліптину
на фертильність
людини не
проводили.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Дослідження
щодо впливу
препарату на
здатність
керувати
автомобілем
та працювати
з іншими
механізмами
не проводили.
Пацієнтам,
які
відчувають
запаморочення,
не слід
керувати
автотранспортом
або працювати
з іншими
механізмами.

Спосіб
застосування
та дози.

При
застосуванні
як
монотерапії,
в комбінації
з
метформіном, у
комбінації з
тіазолідиндіоном,
у комбінації
з
метформіном
та
сульфонілсечовиною
або в
комбінації з
інсуліном (з
метформіном
або без)
рекомендована
добова доза
вілдагліптину
становить

100 мг, яку слід
розділяти на
два прийоми: 50
мг вранці та 50
мг ввечері.

При
застосуванні
у складі подвійної
комбінації з
сульфонілсечовиною
рекомендована
доза
вілдагліптину
становить 50
мг 1 раз на
добу, вранці.
У цій
популяції пацієнтів
вілдагліптин
у дозі 100 мг на
добу був не
більш
ефективним,
ніж
вілдагліптин
у дозі 50 мг 1 раз
на добу.

При
застосуванні
в комбінації
з
сульфонілсечовиною
з метою
зниження
ризику
розвитку
гіпоглікемії
можливе
застосування
низьких доз
сульфонілсечовини.

Перевищувати
дозу
препарату 100
мг не рекомендовано.

У разі
пропуску
прийому дози
препарату її слід
прийняти
одразу, як тільки
пацієнт
згадає про
це. Подвійну
дозу препарату
не слід
приймати в
той же день.

Безпека
та
ефективність
вілдагліптину
у складі
потрійної
пероральної
терапії в комбінації
з
метформіном
та
тіазолідиндіоном
не
встановлені.

Дозування
для
пацієнтів із
порушеннями
функції
печінки або
нирок

Препарат
не
рекомендується
застосовувати
пацієнтам з
порушеннями
функції
печінки, в
тому числі
пацієнтам, у
яких до
лікування
рівень АЛТ
або АСТ у 3
рази вищий за
верхню межу
норми.

Для
пацієнтів із
порушенням
функції
нирок
легкого ступеня
(кліренс
креатиніну
≥ 50 мл/хв)
немає
потреби у
корекції
дозування препарату.
Пацієнтам з
помірними
або тяжкими
порушеннями
функції
нирок або з
нирковою
недостатністю
у
термінальній
стадії (ННТС)
рекомендована
доза
препарату
становить 50 мг
1 раз на добу.

Дозування
для
пацієнтів
літнього
віку

Для
пацієнтів
віком понад 65
років немає
потреби
змінювати
дозування.

Дозування
для дітей

Дітям та
підліткам
віком до 18
років
застосування
препарату не
рекомендується
через відсутність
даних про
безпеку та
ефективність.

Спосіб
застосування

Для
перорального
застосування.

Препарат
можна
застосовувати
незалежно
від прийому
їжі.

Діти.

Дітям та
підліткам
віком до 18
років
застосування
препарату не
рекомендується
через відсутність
даних про
безпеку та
ефективність.

Передозування.

Інформація
щодо
передозування
вілдагліптином
є обмеженою.

Симптоми

Інформація
про можливі
симптоми
передозування
була
отримана в
ході
дослідження
переносимості
підвищення
дози з участю
здорових
добровольців,
які
отримували
вілдагліптин
протягом 10
днів. При
дозуванні 400
мг спостерігалися
три випадки
виникнення
м’язового
болю, а також
кілька
випадків
легкої та
короткочасної
парестезії,
гарячки, розвитку
набряків та
тимчасового
підвищення рівнів
ліпази. При
дозуванні 600
мг в одного з
добровольців
виник набряк
ніг та рук,
значне
підвищення
рівня
фосфокінази
креатиніну
(ФКК), що
супроводжувалося
підвищенням
рівня АСТ,
С-реактивного
білка та
міоглобіну.
Троє
добровольців
цієї групи
мали набряк
обох ніг, що у
двох
випадках
супроводжувалося
парестезією.
Усі симптоми
та порушення лабораторних
показників
зникали
після припинення
застосування
досліджуваного
препарату.

Лікування

У
випадку
передозування
рекомендовано
проводити
підтримувальну
терапію.
Вілдагліптин
не
виводиться
при
гемодіалізі, однак
більшість
метаболітів
гідролізу (LAY 151)
можна
видалити за
допомогою
гемодіалізу.

Побічні
реакції.

У ході
проведення
контрольованих
досліджень
тривалістю
не менше 12
тижнів з
участю пацієнтів,
які приймали
вілдагліптин
у добовій
дозі 50 мг (1 раз на
добу) або 100 мг          (по
50 мг 2 рази на
добу або 100 мг 1
раз на добу),
були отримані
дані з
безпеки
застосування
препарату.
Частина
пацієнтів
отримували
вілдагліптин
як
монотерапію,
частина ‒ у
поєднанні з
іншим
лікарським
засобом.
Більшість побічних
реакцій, що
виникали при
прийомі
вілдагліптину,
були легкими
за
характером
та тимчасовими
і не вимагали
припинення
лікування. Не
було
виявлено
зв’язку між
розвитком
побічних
реакцій та
віком або
расою пацієнта,
тривалістю
прийому
препарату
або добовою дозою.

Повідомляли
про окремі
випадки
розвитку печінкової
дисфункції (у
тому числі
гепатиту). Ці
випадки були
зазвичай
безсимптомними,
без
клінічних
наслідків, а
результати тестів
функції
печінки (ТФП)
після
припинення
лікування
поверталися
до норми. За даними
контрольованих
досліджень
монотерапії
та
додаткової
терапії
тривалістю до
24 тижнів,
частота
підвищення
рівнів АЛТ або
АСТ у ≥ 3 рази
від верхньої
межі норми
(було
виявлено в
ході двох
послідовних
вимірюваннях
або під час
заключного
візиту) становила
0,2 %, 0,3 % та 0,2 % для
вілдагліптину
в дозі 50 мг 1 раз
на добу, для
вілдагліптину
в дозі 50 мг
двічі на добу
та для всіх
препаратів
порівняння
відповідно.
Підвищення
рівнів
трансаміназ
були
переважно
безсимптомними,
не прогресували
та не були
пов’язані з
холестазом
або
жовтяницею.

Поодинокі
випадки
ангіоневротичного
набряку, про
які
повідомлено
у зв’язку з
застосуванням
вілдагліптину,
спостерігалися
з такою ж
частотою, як
і у
контрольній
групі. Більш
високий
відсоток
таких
випадків спостерігався
у тій групі,
де
вілдагліптин
застосовували
у комбінації
з
інгібітором
ангіотензинперетворювального
ферменту
(інгібітором
АПФ). Більшість
явищ були
легкими за
тяжкістю та
минали на тлі
застосування
вілдагліптину.

Побічні
реакції, що
спостерігалися
протягом
подвійних
сліпих
досліджень у
пацієнтів,
які приймали
вілдагліптин
як
монотерапію
та у складі
комбінованої
терапії,
вказані
нижче для
кожного
показання за
класом
системи органів
та
абсолютною
частотою.
Частота визначається
таким чином:
дуже часто (≥
1/10), часто (≥ 1/100, < 1/10),
нечасто (≥ 1/1000,

< 1/100), рідко
(> 10000, ≤ 1/1000), дуже
рідко (≤ 1/10000),
невідома
частота (не
може бути
оцінена на
основі
наявних даних).
У кожній
об’єднаній
за частотою
групі
небажані
реакції
представлені
у порядку
зменшення проявів.

Монотерапія
вілдагліптином.

Побічні
реакції,
зареєстровані
у пацієнтів,
які
отримували
вілдагліптин
у дозі 100 мг на
добу як
монотерапію
у ході
проведення
подвійних
сліпих досліджень
(N = 1855).

Інфекції
та інвазії:
діже рідко –
інфекція
верхніх дихальних
шляхів,
назофарингіт.

З
боку обміну
речовин:
нечасто –
гіпоглікемія.

З
боку
нервової
системи:
часто –
запаморочення;
нечасто –
головний біль.

З
боку
серцево-судинної
системи:
нечасто –
периферичні
набряки.

З
боку
шлунково-кишкового
тракту:
нечасто –
запор.

З
боку
кістково-м’язової
та сполучної
системи:
нечасто –
артралгія.

З
боку шкіри: можливі
реакції
гіперчутливості.

Опис
окремих
побічних
реакцій.

У
контрольованих
дослідженнях
монотерапії
вілдагліптином
загальна
частота випадків
дострокового
припинення
лікування
через появу
небажаних реакцій
не була
більшою у
пацієнтів,
які отримували
лікування
вілдагліптином
у дозі 100 мг на
добу (0,3 %), ніж у
пацієнтів,
які отримували
плацебо (0,6 %) або
препарати
порівняння (0,5 %).

У
порівняльних
контрольованих
дослідженнях
монотерапії
випадки гіпоглікемії,
що були
нечастими,
спостерігалися
у 0,4 % пацієнтів,
які
отримували
лікування
вілдагліптином
у дозі 100 мг на
добу, порівняно
з 0,2 % пацієнтів
у групі
лікування
активним
препаратом
порівняння
або плацебо,
без
серйозних
або тяжких
явищ.

У
клінічних
дослідженнях,
коли
вілдагліптин
у дозі 100 мг на
добу
призначали
як монотерапію,
маса тіла
пацієнтів не
змінювалася порівняно
з початковим
рівнем (– 0,3 кг
та – 1,3 кг для
вілдагліптину
та плацебо
відповідно).

Клінічні
дослідження
тривалістю
до 2 років не
виявили
ніяких
додаткових
ознак небезпеки
або
непередбачених
ризиків у
разі монотерапії
вілдагліптином.

Комбінація
вілдагліптину
з
метформіном.

Побічні
реакції,
зареєстровані
у пацієнтів,
які
отримували
вілдагліптин
у дозі 100 мг на
добу в
комбінації з
метформіном,
у ході
проведення подвійних
сліпих
досліджень
(N = 208).

З
боку обміну
речовин:
часто –
гіпоглікемія.

З
боку
нервової
системи:
часто –
тремор,
запаморочення,
головний біль;
нечасто –
втомлюваність.

З боку
шлунково-кишкового
тракту:
часто –
нудота.

Опис
окремих
побічних
реакцій.

У ході
проведення
контрольованих
клінічних
досліджень
комбінації
вілдагліптину
в дозі 100 мг на
добу з
метформіном
не повідомляли
про відміну
лікування
через появу небажаних
реакцій ні в
групі
лікування
вілдагліптином
у дозі 100 мг на
добу +
метформіном,
ні в групі прийому
плацебо +
метформіну.

У ході
проведення
клінічних
досліджень частота
випадків
гіпоглікемії
була частою у
пацієнтів,
які
отримували
вілдагліптин
у дозі 100 мг на
добу в
комбінації з
метформіном

(1 %) та
нечастою у
пацієнтів,
які
отримували плацебо
+ метформін (0,4 %).
У групах
прийому
вілдагліптину
не було
зареєстрованого
жодного
випадку
тяжкої
гіпоглікемії.

У ході
клінічних
досліджень
при додаванні
до метформіну
вілдагліптину
в дозі 100 мг на
добу маса тіла
пацієнтів не
змінювалася
порівняно з
початковим
рівнем (+ 0,2 кг
та
– 1,0 кг для
групи
прийому
вілдагліптину
та групи
прийому
плацебо
відповідно).

У ході
проведення
клінічних
досліджень тривалістю
до 2 років і
більше не
було виявлено
жодних
додаткових
ознак
небезпеки
або непередбачених
ризиків у
разі
додавання вілдагліптину
до
метформіну.

Комбінація
вілдагліптину
із
сульфонілсечовиною.

Побічні
реакції,
зареєстровані
у пацієнтів,
які отримували
вілдагліптин
у дозі 50 мг у
комбінації з
сульфонілсечовиною,
у ході
проведення подвійних
сліпих
досліджень

(N = 170).

Інфекції
та інвазії:
діже рідко –
назофарингіт.

З
боку обміну
речовин:
часто –
гіпоглікемія.

З
боку
нервової
системи:
часто – тремор,
запаморочення,
головний
біль,
астенія.

З
боку
шлунково-кишкового
тракту:
нечасто –
запор.

Опис
окремих
побічних
реакцій.

У
контрольованих
клінічних
дослідженнях
комбінації
вілдагліптину
в дозі 50 мг та сульфонілсечовини
загальна
частота випадків
дострокового
припинення
лікування
через появу
небажаних
реакцій
становила 0,6 %
при поєднанні
вілдагліптину
в дозі 50 мг із
сульфонілсечовиною
проти 0 % у
групі
лікування
плацебо +
сульфонілсечовиною.

У
клінічних
дослідженнях
частота
випадків
гіпоглікемії,
коли
вілдагліптин
у дозі 50 мг

1 раз на
добу був
доданий до
глімепіриду,
становила 1,2 %
проти 0,6 % у
групі
прийому
плацебо + глімепіриду.
У групах
лікування
вілдагліптином
тяжких
випадків
гіпоглікемії
зареєстровано
не було.

У ході
клінічних
досліджень
при додаванні
до
глімепіриду
вілдагліптину
у дозі 50 мг на
добу маса
тіла
пацієнтів не
змінювалася
порівняно з
початковим
рівнем (– 0,1 кг
та
– 0,4 кг у
групі
прийому
вілдагліптину
та групі прийому
плацебо
відповідно).

Комбінація
вілдагліптину
з тіазолідиндіоном.

Побічні
реакції,
зареєстровані
у пацієнтів,
які
отримували
вілдагліптин
у дозі 100 мг на
добу в
комбінації з
тіазолідиндіоном,
у ході
проведення подвійних
сліпих
досліджень
(N = 158).

З
боку обміну
речовин:
часто –
збільшення
маси тіла;
нечасто –
гіпоглікемія.

З
боку
нервової
системи:
нечасто –
головний
біль,
астенія.

З
боку
серцево-судинної
системи:
часто –
периферичні
набряки.

Опис
окремих
побічних
реакцій.

У ході
контрольованих
клінічних
досліджень
комбінації
вілдагліптину
в дозі 100 мг на
добу та
тіазолідиндіону
про
дострокове припинення
лікування
через появу
небажаних
реакцій не
повідомляли
ні в групі
лікування
вілдагліптином
у дозі 100 мг на
добу та тіазолідиндіоном,
ні в групі
лікування плацебо
+
тіазолідиндіоном.

У
клінічних
дослідженнях
випадки
гіпоглікемії
були
нечастими у
пацієнтів,
які
отримували
вілдагліптин
+ піоглітазон
(0,6 %), але частою
у пацієнтів,
які отримували
плацебо +
піоглітазон
(1,9 %). У групах лікування
вілдагліптином
тяжких
випадків
гіпоглікемії
зареєстровано
не було.

У
дослідженні
додаткової
терапії з
піоглітазоном
абсолютний
показник
зростання маси
тіла при
застосуванні
плацебо та
вілдагліптину
в дозі 100 мг на
добу
становив 1,4 та 2,7
кг
відповідно.

Відсоткова
частка
периферичних
набряків,
коли
вілдагліптин
у дозі 100 мг на
добу
додавали до
максимальної
дози
піоглітазону,
який застосовували
як фоновий
препарат (45 мг
1 раз на добу),
становила 7,0 %
порівняно з 2,5 %
при
застосуванні
тільки
піоглітазону
як фонового
препарату.

Комбінація
вілдагліптину
з
метформіном та
сульфонілсечовиною.

Побічні
реакції,
зареєстровані
у пацієнтів,
які
отримували
вілдагліптин
у дозі 50 мг двічі
на добу в
комбінації з
метформіном
та
сульфонілсечовиною
(N=157).

З
боку обміну
речовин:
часто –
гіпоглікемія.

З
боку
нервової
системи:
часто –
запаморочення,
тремор.

З
боку шкіри та
підшкірних
тканин:
часто –
гіпергідроз.

Загальні
розлади:
часто –
астенія.

Опис
окремих
побічних
реакцій.

Про
випадки
дострокового
припинення
лікування
через появу
небажаних
реакцій не повідомляли
у групі
лікування
вілдагліптином
+ метформіном
+ глімепіридом
порівняно з 0,6 %
у групі
лікування
плацебо + метформіном
+
глімепіридом.

Частота
розвитку
гіпоглікемії
була поширеною
в обох групах
лікування (5,1 %
для групи застосування
вілдагліптину
+ метформіну +
глімепіриду
порівняно з 1,9 %
для групи
застосування
плацебо +
метформіну +
глімепіриду).
Про одне тяжке
явище
гіпоглікемії
повідомляли
у групі
застосування
вілдагліптину.

Наприкінці
дослідження
вплив на
середні показники
маси тіла був
нейтральний
(+ 0,6 кг у групі
застосування
вілдагліптину
та – 0,1 кг у групі
застосування
плацебо).

Комбінація
вілдагліптину
з інсуліном.

Небажані
реакції,
зареєстровані
у пацієнтів,
які
отримували
вілдагліптин
у дозі 100 мг на
добу в
комбінації з
інсуліном (з
метформіном
або без), у
ході
проведення
подвійних
сліпих досліджень
(N=371).

З
боку обміну
речовин:
часто –
знижений
рівень
глюкози
крові.

З
боку
нервової
системи:
часто –
головний
біль, озноб.

З
боку
шлунково-кишкового
тракту:
часто –
нудота,
гастроезофагеальна
рефлюксна
хвороба;
нечасто –
діарея,
метеоризм.

Опис
окремих
побічних
реакцій.

У ході
проведення
контрольованих
клінічних
досліджень
із
застосуванням
вілдагліптину
в дозі 50 мг 2
рази на добу
в комбінації з
інсуліном, із
супутнім
застосуванням
метформіну
або без,
загальна
частота
випадків
дострокового
припинення
лікування
через появу
небажаних
реакцій
становила 0,3 % у
групі
лікування
вілдагліптином,
тоді як у
групі
застосування
плацебо
випадків
дострокового
припинення лікування
через появу
небажаних
реакцій не
спостерігалося.

Частота
випадків
гіпоглікемії
була однаковою
в обох групах
лікування (14,0 % у
групі лікування
вілдагліптином
порівняно з 16,4 %
у групі
застосування
плацебо).
Поява
тяжкого явища
гіпоглікемії
спостерігалася
у 2 пацієнтів
з групи
лікування
вілдагліптином
та у 6
пацієнтів з
групи
застосування
плацебо.

Наприкінці
дослідження
вплив на
середні показники
маси тіла був
нейтральний
(маса тіла
змінилася на
+ 0,6 кг
порівняно з
початковим
рівнем у
групі
лікування
вілдагліптином
та
залишилася
без змін у
групі застосування
плацебо).

Постмаркетинговий
досвід.

З
боку
шлунково-кишкового
тракту:
частота
невідома –
панкреатит.

З
боку
гепатобіліарної
системи:
частота
невідома –
гепатит
(оборотний
після
припинення
прийому
лікарського
засобу),
відхилення
функціональних
печінкових
проб від
норми
(оборотні
після припинення
прийому
лікарського
засобу).

З
боку
кістково-м’язової
системи та
сполучної тканини:
частота
невідома –
міалгія.

З
боку шкіри та
підшкірних
тканин:
частота
невідома –
кропив’янка,
бульозне та
ексфоліативне
ураження
шкіри,
включаючи
бульозний
пемфігоїд.

Повідомлення
про
підозрювані
побічні реакції.

Повідомлення
про побічні
реакції
після реєстрації
лікарського
засобу має
важливе
значення. Це
дає змогу
проводити
моніторинг
співвідношення
користь/ризик
при застосуванні
цього
лікарського
засобу. Медичним
та
фармацевтичним
працівникам,
а також
пацієнтам
або їх
законним
представникам
слід
повідомляти
про усі
випадки підозрюваних
побічних
реакцій та
відсутності
ефективності
лікарського
засобу через Автоматизовану
інформаційну
систему з
фармаконагляду
за
посиланням:
https://aisf.dec.gov.ua

Термін
придатності.

2 роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
при
температурі
не вище 30 °С в
оригінальній
упаковці.

Зберігати
у
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

По 14
таблеток у
блістері, по 2
або 4
блістери у
картонній
упаковці.

Категорія
відпуску.

За
рецептом.

Виробник.

НОБЕЛ
ІЛАЧ САНАЇ ВЕ
ТІДЖАРЕТ А.Ш.

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження його
діяльності.

Квартал
Санкаклар,
пр. Ескі
Акчакоджа, №299, 81100 м.
Дюздже,
Туреччина.