ІНСТРУКЦІЯ

для медичного
застосування лікарського засобу

CАНАКСОН ПЛЮС - 1000

(SANAXONE PLUS
- 1000)

Склад:

діючі речовини: цефтриаксон,
сульбактам;

1 флакон містить цефтриаксону натрію
еквівалентно цефтриаксону 1000 мг, сульбактаму натрію еквівалентно сульбактаму 500 мг.

Лікарська
форма. Порошок для розчину для ін’єкцій.

Основні
фізико-хімічні властивості: порошок від майже білого до жовтого кольору.

Фармакотерапевтична група.

Антибактеріальні засоби для системного
застосування. Цефалоспорини третього покоління. Цефтриаксон та інгібітор β-лактамаз.

Код АТХ J01D D63.

Фармакологічні властивості.

Фармакодинаміка.

CАНАКСОН ПЛЮС - 1000 – комбінований препарат, що містить:

- цефтриаксон (цефалоспорин
третього покоління), який має широкий спектр дії щодо чутливих мікроорганізмів
у стадії активної мультиплікації шляхом пригнічення біосинтезу мукопептиду клітинної мембрани;

- сульбактам, який є необоротним інгібітором більшості
основних β-лактамаз, що продукуються резистентними до
пеніциліну мікроорганізмами. Він чинить значну антибактеріальну дію лише щодо Neisseriaceae, Acinetobacter calcoaceticus, Bacteroides spp., Branhamella catarrhalis Pseudomonas cepacia. Сульбактам
синергічно взаємодіє з пеніцилінами та цефалоспоринами,
а також зв’язується з деякими білками, що інактивують
пеніцилін, тому деякі чутливі штами проявляють підвищену чутливість до
комбінації порівняно з монопрепаратом β-лактамного антибіотика.

Сульбактам активний щодо
(включаючи β-лактамазопродукуючі резистентні штами):

- грампозитивних (аеробів): Staphylococcus aureus (метицилінчутливі штами), коагулазо-негативні
стафілококи, Streptococcus pyogenes (β-гемолітичний,
групи A), Streptococcus agalactiae (β-гемолітичний,
групи В), β-гемолітичні стрептококи (крім груп A, B), Streptococcus viridans, Streptococcus
рпеитопіае. Необхідно враховувати, що стійкі до метициліну штами Staphylococcus spp., а також Enterococcus faecalis, Enterococcus faecium, Listeria monocytogenes є резистентними до цефалоспоринів,
у тому числі до цефтриаксону;

- грамнегативних (аеробів): Aeromonas hydrophila, Alcaligenes
faecalis, Alcaligenes odorans, алкалігеноподібні
бактерії, Citrobacter diversus (у
тому числі С. amalonaticus),
Citrobacter freundii, Escherichia  coli, Enterobacter aerogenes, Enterobacter cloacae, Enterobacter spp.  (інші), Haemophilus ducreyi, Haemophilus influenzae, Haemophilus parainfluenzae, Klebsiella oxytoca, Klebsiella pneumoniae, Moraxella catarrhalis (раніше
називалася Branhamella catarrhallis),
Moraxella osloensis, Moraxella spp. (інші), Morganella morganii, Neisseria gonorrhoeae, Neisseria meningitidis, Plesiomonas shigelloides, Proteus mirabilis, Proteus penneri, Proteus vulgaris, Pseudomonas fluorescens, Pseudomonas spp. (інші), Providentia rettgeri, Providentia spp. (інші), Salmonella typhi, Salmonella spp. (нетифоїдні),
Serratia marcescens, Serratia sрр. (iнші), Shigella spp., Vibrio spp.,
Yersinia enterocolitica, Yersinia spp. (інші).

Комбінацію цефтриаксону
та сульбактаму, як і цефтриаксон,
застосовують для лікування гонореї та сифілісу, оскільки Treponema pallidum чутлива до цефтриаксону
in vitro і в
експериментах на тваринах, а клінічні випробування показують, що цефтриаксон має високу ефективність щодо первинного та
вторинного сифілісу;

- анаеробів:
Bacteroides spp. (у т. ч.
деякі штами B. fragilis.),
Clostridium sрр. (крім С. difficile),
Fusobacterium spp. (за
винятком F. mortiferum
та F. varium),
Gaffkia anaerobica
(раніше називалася Peptococcus),
Peptostreptococcus spp.

Примітка. Багато штамів β-лактамазоутворювальних Bacteroides spp., зокрема В. fragilis, а також Clostridium difficile, стійкі до цефтриаксону.

Оскільки основною діючою речовиною препарату є цефтриаксон, чутливість до сульбактаму
визначають за чутливістю до цефтриаксону, яку можна
визначати диско-дифузійним методом  або
методом серійних розведень на агарі чи бульйоні.

Фармакокінетика.

Всмоктування.

Внутрішньом’язове
введення

Після внутрішньом’язової
ін’єкції середній піковий рівень цефтриаксону у
плазмі крові становить приблизно половину від такого, що спостерігається після
внутрішньовенного введення еквівалентної дози. Максимальна концентрація у
плазмі крові після одноразового внутрішньом’язового
введення 1 г препарату становить 81 мг/л та досягається через 2–3 години після
введення. Площа під кривою «концентрація – час» у плазмі крові після внутрішньом’язового введення дорівнює такій після
внутрішньовенного введення еквівалентної дози.

Внутрішньовенне
введення

Після внутрішньовенного болюсного
введення цефтриаксону у дозі 500 мг і 1 г середній
піковий рівень цефтриаксону у плазмі крові становить
приблизно 120 і 200 мг/л відповідно. Після внутрішньовенних інфузій
цефтриаксону у дозі 500 мг, 1 г і 2 г рівень цефтриаксону у плазмі крові становить приблизно 80, 150 і
250 мг/л відповідно.

Розподіл.

Об’єм розподілу цефтриаксону становить 7–12 л. Концентрації, що набагато
перевищують мінімальні пригнічувальні концентрації
для більшості значущих збудників інфекцій, виявляються у тканинах, включаючи
легені, серце, жовчовивідні шляхи, печінку, мигдалики, середнє вухо та слизову
носа, кістки, а також спинномозкову, плевральну та синовіальну рідини, секрет
простати. Збільшення середньої пікової концентрації у плазмі крові на 8–15 % (Cmax) спостерігалося при повторному введенні;
рівноважний стан досягався у більшості випадків протягом 48–72 годин залежно
від шляху введення.

Проникнення в окремі тканини

Цефтриаксон проникає в
оболонки головного мозку. Пенетрація більш виражена
при запаленні оболонок головного мозку. Середня пікова концентрація цефтриаксону у спинномозковій рідині у пацієнтів з
бактеріальним менінгітом становить до 25 % від такої у плазмі порівняно з 2 % у
пацієнтів без запалення оболонок головного мозку. Пікові концентрації цефтриаксону в спинномозковій рідині досягаються приблизно
через 4–6 годин після внутрішньовенної ін’єкції. Цефтриаксон
проходить через плацентарний бар’єр, а також в малих концентраціях виявляється
у грудному молоці (див. розділ «Застосування у період вагітності або годування
груддю»).

Зв’язування з
білками

Цефтриаксон оборотно зв’язується з альбуміном. Зв’язування з білками
плазми становить близько 95 % при концентрації у плазмі крові менше 100 мг/л.
Зв’язування є насичуваним, і ступінь зв’язування
зменшується зі зростанням концентрації (до 85 % при концентрації у плазмі крові
300 мг/л).

Біотрансформація

Цефтриаксон не піддається
системному метаболізму, а перетворюється у неактивні метаболіти під дією
кишкової флори.

Виведення

Загальний плазмовий кліренс цефтриаксону (зв’язаного і незв’язаного) становить 10‑22 мл/хв.
Нирковий кліренс становить 5–12 мл/хв. 50–60 % цефтриаксону
виводиться у незміненому вигляді нирками, в першу чергу шляхом гломерулярної фільтрації, 40–50 % – у незміненому вигляді з
жовчю. Період напіввиведення
цефтриаксону у дорослих становить близько 8 годин.

Пацієнти з
нирковою або печінковою недостатністю

У хворих з
порушенням функцій нирок або печінки фармакокінетика цефтриаксону
змінюється незначною мірою, відзначається лише незначне збільшення періоду напіввиведення (менше ніж у 2 рази), навіть у пацієнтів із
тяжким порушенням функції нирок.

Відносно помірне збільшення періоду напіввиведення при порушенні функції нирок пояснюється
компенсаторним збільшенням позаниркового кліренсу у
результаті зменшення зв’язування з білками і відповідним збільшенням позаниркового кліренсу загального цефтриаксону.

У пацієнтів з порушенням функції печінки період напіввиведення цефтриаксону не
збільшується у зв’язку з компенсаторним збільшенням ниркового кліренсу. Це
відбувається також у результаті збільшення вільної фракції цефтриаксону
у плазмі крові, що сприяє парадоксальному збільшенню загального кліренсу
препарату зі збільшенням об’єму розподілу відповідно до такого загального
кліренсу.

Пацієнти літнього віку

У пацієнтів віком від 75 років
середній період напіввиведення зазвичай у 2–3 рази
вищий, ніж у дорослих молодого віку.

Діти

Період напіввиведення цефтриаксону подовжений у новонароджених віком до 14 днів.
Рівень вільного цефтриаксону може надалі зростати у
результаті дії таких факторів як зменшення клубочкової
фільтрації і порушення зв’язування з білками. У дітей період напіввиведення менший, ніж у новонароджених або дорослих.

Плазмовий кліренс і об’єм розподілу загального цефтриаксону у дітей вищі, ніж у дорослих.

Лінійність/нелінійність

Фармакокінетика цефтриаксону
є нелінійною, і всі основні фармакокінетичні
параметри, за винятком періоду напіввиведення,
залежать від дози і зменшуються меншою мірою, ніж пропорційно
до дози. Нелінійність спостерігається у результаті
насичення зв’язування з білками плазми крові, і тому для загального цефтриаксону це спостерігається у плазмі крові, а для
вільного (незв’язаного) – ні.

Фармакокінетичний/фармакодинамічний взаємозв’язок

Як і в інших β-лактамів, фармакокінетичний/фармакодинамічний
індекс, який демонструє найкращу кореляцію з ефективністю in vivo, є відсотком інтервалу дозування,
при якому незв’язана концентрація залишається вище мінімальної інгібуючої концентрації цефтриаксону
для окремих цільових видів (тобто %T > мінімальної інгібуючої
концентрації).

Клінічні характеристики.

Показання.

‒
Інфекції нижніх відділів дихальних шляхів;

‒
гострий бактеріальний отит середнього вуха;

‒
інфекції м’яких тканин, шкіри;

‒
інфекції нирок і сечовивідних шляхів;

‒
інфекції кісток, суглобів;

‒
септицемія;

‒
інфекції органів черевної порожнини
(перитоніт, інфекції жовчовивідних шляхів і травного тракту);

‒
менінгіт;

‒
гонорея;

‒
профілактика інфекцій у хірургії.

Протипоказання.

Підвищена чутливість до цефтриаксону
або до інгібіторів β-лактамази,
або до антибіотиків, які належать до груп цефалоспоринів
та пеніцилінів. За наявності у хворого підвищеної чутливості до пеніциліну слід врахувати
можливість перехресної алергічної реакції. Наявність в анамнезі
тяжких реакцій гіперчутливості (наприклад
анафілактичних реакцій) до будь-якого іншого типу β-лактамних антибактеріальних засобів (пеніцилінів, монобактамів та карбапенемів); ниркова та/або печінкова недостатність;
захворювання травного тракту в анамнезі, особливо неспецифічний виразковий
коліт, ентерит або коліт, пов’язаний із застосуванням антибактеріальних
препаратів.

Цефтриаксон
протипоказаний:

Недоношеним новонародженим віком ≤ 41 тиждень
із урахуванням строку внутрішньоутробного розвитку (гестаційний
вік + вік після народження)*.

Доношеним новонародженим (віком ≤ 28 днів):

- із гіпербілірубінемією,
жовтяницею, гіпоальбумінемією або ацидозом, оскільки
при таких станах зв’язування білірубіну, імовірно, порушене*,

- які потребують (або очікується, що
потребуватимуть) внутрішньовенного введення препаратів кальцію або інфузій кальцієвмісних розчинів, оскільки існує ризик
утворення преципітатів кальцієвої солі цефтриаксону (див. розділи «Особливості застосування» та
«Побічні реакції»).

* У дослідженнях іn vitro було показано, що цефтриаксон може витісняти білірубін зі зв’язку з
альбуміном сироватки крові, що призводить до ризику розвитку білірубінової енцефалопатії у
таких пацієнтів.

Перед внутрішньом’язовим
введенням цефтриаксону слід обов’язково виключити
наявність протипоказань до застосування лідокаїну,
якщо його застосовують як розчинник (див. розділ «Особливості застосування»).
Див. інструкцію для медичного застосування лідокаїну,
особливо щодо протипоказань.

Розчини цефтриаксону, що
містять лідокаїн, ніколи не слід вводити
внутрішньовенно.

Взаємодія з іншими лікарськими
засобами та інші види взаємодій.

Не можна
використовувати розчинники, які містять кальцій, такі як розчин Рінгера або розчин Гартмана, для
розчинення цефтриаксону у флаконах або для розведення
відновленого розчину для внутрішньовенного введення у зв’язку з вірогідністю
утворення преципітатів кальцієвих солей цефтриаксону.
Виникнення преципітатів кальцієвих солей цефтриаксону також може відбуватися при змішуванні цефтриаксону з розчинами, які містять кальцій, в одній інфузійній системі для внутрішньовенного введення. Цефтриаксон не можна одночасно вводити внутрішньовенно з
розчинами, які містять кальцій, у тому числі із кальцієвмісними розчинами для тривалих інфузій, такими як розчини для парентерального
харчування, за допомогою Y-подібної системи. Однак решті пацієнтів, крім
новонароджених, цефтриаксон та кальцієвмісні розчини
можна вводити послідовно, один після одного, якщо між інфузіями
ретельно промити систему сумісною рідиною. Описано
невелику кількість летальних випадків, що виникли у результаті утворення преципітатів кальцієвих солей цефтриаксону
у легенях та нирках новонароджених. У деяких випадках венозні доступи та час
введення цефтриаксону та кальцієвмісних розчинів були
різними. У дослідженнях іn vitro із
використанням плазми пуповинної крові дорослих та новонароджених було показано,
що у новонароджених підвищений ризик утворення преципітатів
кальцієвої солі цефтриаксону (див. розділи «Спосіб
застосування та дози», «Протипоказання», «Особливості застосування», «Побічні
реакції»).

Сумісне застосування препарату з пероральними
антикоагулянтами може посилювати ефект проти вітаміну К та ризик кровотечі. Рекомендується часто перевіряти
міжнародне нормалізоване співвідношення та належним чином корегувати дозу
антивітаміну К як під час, так і після терапії цефтриаксоном
(див. розділ «Побічні реакції»).

Існують суперечливі дані щодо потенційного
посилення токсичного впливу аміноглікозидів на нирки
при їх застосуванні разом із цефалоспоринами. У таких
випадках слід ретельно дотримуватися рекомендацій щодо моніторингу рівня аміноглікозидів (та функції нирок) у клінічній практиці.

Цефтриаксон не можна
змішувати з амсакрином, ванкоміцином,
флуконазолом і аміноглікозидами.

При одночасному
застосуванні високих доз цефтриаксону і таких
сильнодіючих діуретиків, як фуросемід,
порушень функції нирок не спостерігалося.

Цефтриаксон не містить N-метилтіотетразольну групу, яка б могла спричинити
непереносимість етанолу, а також кровотечі, що властиво деяким іншим цефалоспоринам.

У дослідженні in vitro при застосуванні хлорамфеніколу у комбінації із цефтриаксоном
спостерігалися антагоністичні ефекти. Клінічна значущість цих даних невідома.

Немає
повідомлень про взаємодію між цефтриаксоном та
продуктами для перорального прийому, які містять кальцій, та про взаємодію між цефтриаксоном при внутрішньом’язовій
ін’єкції і продуктами, які містять кальцій (внутрішньовенно або перорально).

У пацієнтів, які застосовують цефтриаксон,
можливі хибнопозитивні результати тесту Кумбса.

Цефтриаксон, як і інші антибіотики, може спричиняти хибнопозитивні результати аналізу на галактоземію.

Подібним чином, при визначенні глюкози у сечі за
допомогою неферментних методів результати можуть бути хибнопозитивними.
З цієї причини у період застосування цефтриаксону
слід визначати рівень глюкози у сечі за допомогою ферментних методів.

Бактеріостатичні засоби можуть впливати на
бактерицидну дію цефалоспоринів.

Цефтриаксон може
зменшувати ефективність гормональних пероральних контрацептивів. У зв’язку з
цим рекомендується застосовувати додаткові (негормональні) методи контрацепції
під час лікування та протягом 1 місяця після лікування.

Пробенецид не впливає на
виведення цефтриаксону.

Подібно до інших
антибіотиків, цефтриаксон може знижувати
терапевтичний ефект вакцини проти тифу,
проте такий ефект поширюється лише на ослаблений
штам Ty21.

Алкоголь. При вживанні
алкоголю під час курсу лікування та протягом 5 днів після лікування відзначали
такі реакції, як почервоніння обличчя, підвищена пітливість, головний біль,
тахікардія. Після вживання алкоголю одразу після прийому цефтриаксону
не спостерігалося ефектів, схожих на дію дисульфіраму
(тетураму). Аналогічні реакції спостерігались
і при застосуванні інших цефалоспоринів. Пацієнтам слід
бути обережними при вживанні алкогольних напоїв під час лікування препаратом.
При використанні штучного харчування (перорального або парентерального)
розчини, що містять етанол, застосовувати не слід.

Особливості застосування.

Реакції гіперчутливості.

Як і при застосуванні інших цефалоспоринів,
при застосуванні цефтриаксону повідомлялося про
випадки анафілактичних реакцій (включаючи анафілактичний шок) з летальними
наслідками, навіть якщо у докладному анамнезі немає відповідних вказівок. Реакції
гіперчутливості можуть також прогресувати до синдрому
Коуніса, серйозної алергічної реакції, що може
призвести до інфаркту міокарда (див. розділ «Побічні реакції»). Перед початком
лікування слід встановити, чи є у пацієнта в анамнезі тяжкі реакції гіперчутливості до цефтриаксону,
інших цефалоспоринів або інших типів β‑лактамних засобів. Слід з обережністю застосовувати цефтриаксон пацієнтам із наявністю в анамнезі нетяжкої гіперчутливості до інших β-лактамних препаратів. При виникненні алергічних реакцій
препарат слід одразу відмінити та призначити відповідне лікування.

Імовірність анафілактичних реакцій підвищується у
хворих на анафілаксію в анамнезі та у тих, хто страждає на реакції гіперчутливості до різних алергенів, з обережністю
застосовувати пацієнтам зі схильністю до алергічних діатезів.

Зареєстровано випадки тяжких небажаних реакцій з
боку шкіри (синдром Стівенса – Джонсона або синдром Лайєлла/ токсичний епідермальний некроліз
та реакція на ЛЗ з еозинофілією та системними
симптомами (DRESS)), пов’язані із застосуванням цефтриаксону,
які можуть становити загрозу життю або мати летальний наслідок; однак частота
цих явищ невідома (див. розділ «Побічні реакції»).

Препарат може збільшувати протромбіновий
час. У зв’язку з цим при підозрі на дефіцит вітаміну К необхідно визначати протромбіновий час.

Енцефалопатія

Повідомлялося про енцефалопатію
при застосуванні цефтриаксону (див. розділ «Побічні
реакції»), особливо у пацієнтів літнього віку з тяжкою нирковою недостатністю
(див. розділ «Спосіб застосування та дози») або з розладами центральної
нервової системи. Якщо підозрюється енцефалопатія,
пов’язана із застосуванням цефтриаксону (наприклад
зниження рівня свідомості, зміна психічного стану, міоклонія,
судоми), слід розглянути питання про припинення застосування цефтриаксону.

Реакція Яриша – Герксгеймера.

У короткий термін після початку лікування цефтриаксоном у деяких пацієнтів з інфекцією, спричиненою
спірохетами, може виникнути реакція Яриша–Герксгеймера (JHR). Реакція зазвичай проходить самостійно,
або може бути знята симптоматичним лікуванням. У випадку виникнення реакцій
лікування антибіотиками припиняти не слід.

Препарат може збільшувати протромбіновий
час. У зв’язку з цим при підозрі на дефіцит вітаміну К необхідно визначати протромбіновий час.

Коліт/ надмірний
ріст нечутливих мікроорганізмів.

На тлі застосування практично всіх
антибактеріальних препаратів, у тому числі і цефтриаксону
та сульбактаму, можливе виникнення діареї,
асоційованої з Clostridium difficile,
від легкого ступеня тяжкості до коліту з летальним наслідком. Антибактеріальні
препарати змінюють нормальну флору товстого кишечнику, що призводить до
надмірного росту Clostridium difficile. Clostridium difficile
продукує токсини А та В, що сприяють розвитку діареї, асоційованої з Clostridium difficile.
Штами Clostridium difficile,
які надмірно продукують токсини, спричиняють підвищену захворюваність та
летальність, оскільки ці інфекції можуть бути резистентними до антимікробних
засобів та потребувати колектомії. Діарею,
асоційовану з Clostridium difficile,
необхідно виключити у всіх пацієнтів під час застосування антибіотиків.
Необхідно зібрати детальний медичний анамнез, оскільки діарея, асоційована з Clostridium difficile,
може виникати протягом 2-х місяців після закінчення застосування антибактеріальних
засобів. Слід обміркувати припинення терапії цефтриаксоном
та застосування відповідних засобів проти Clostridium difficile. Лікарські засоби, що
пригнічують перистальтику, застосовувати не слід.

За клінічними показаннями слід призначити
відповідну кількість рідини та електролітів, білкових добавок, антибіотикотерапію, до якої чутлива Clostridium difficile, та хірургічне обстеження.

Як і при застосуванні інших антибактеріальних
засобів, можуть виникати суперінфекції, спричинені
нечутливими до препарату мікроорганізмами.

Протягом тривалого застосування цефтриаксону
можливі труднощі у контролюванні нечутливих до препарату мікроорганізмів. У
зв’язку з цим потрібний ретельний нагляд за пацієнтами. При виникненні суперінфекції необхідно вжити відповідних заходів.

Спектр антибактеріальної активності.

Цефтриаксон має обмежений
спектр антибактеріальної активності і може бути непридатним для застосування як
монотерапії при лікуванні певних типів інфекції, крім
випадків, коли збудник вже підтверджений (див. розділ «Спосіб застосування та
дози»). У разі виникнення полімікробних інфекцій,
коли серед підозрюваних збудників є резистентні до цефтриаксону
мікроорганізми, слід розглянути застосування додаткових антибіотиків.

Жовчнокам’яна
хвороба.

Після застосування препарату зазвичай у дозах, що
перевищують стандартні рекомендовані, при ультразвуковому досліджені жовчного
міхура можуть спостерігатися тіні, що помилково сприймаються за камені. Це преципітати кальцієвої
солі цефтриаксону, що зникають після завершення або припинення
терапії цефтриаксоном. У рідкісних випадках утворення
преципітатів кальцієвої солі цефтриаксону
супроводжувалося симптоматикою. У разі наявності симптомів рекомендується
консервативне нехірургічне лікування, і лікар має прийняти рішення про припинення
застосування препарату, спираючись на результати оцінки користі-ризику в
кожному конкретному випадку (див. розділ «Побічні реакції»).

Жовчний стаз.

У хворих, яким вводили цефтриаксон,
описано поодинокі випадки панкреатиту, що розвинувся,
можливо, внаслідок обструкції жовчовивідних шляхів. Більшість із таких
пацієнтів мали фактори ризику розвитку холестазу та
утворення біліарного сладжу,
такі як попередня значна терапія, тяжка хвороба та повне парентеральне
харчування. Не можна виключати, що ініціюючим або додатковим фактором розвитку
цього порушення може бути утворення у жовчних шляхах преципітатів
внаслідок застосування препарату.

Нирковокам’яна
хвороба.

Зареєстровано випадки утворення ниркових каменів,
що зникали після припинення застосування цефтриаксону
(див. розділ «Побічні реакції»). У разі наявності симптомів слід зробити
ультразвукове обстеження. Рішення щодо застосування препарату пацієнтам із наявністю
в анамнезі ниркових каменів або гіперкальціурії
приймає лікар, спираючись на результати оцінки користі-ризику в кожному
конкретному випадку.

Діти.

Цефтриаксон, що входить до
складу препарату, може витісняти білірубін зі зв’язку з альбуміном сироватки
крові. У зв’язку з цим застосування цефтриаксону
протипоказано недоношеним та доношеним новонародженим, яким загрожує ризик
розвитку білірубінової енцефалопатії
(див. розділ «Протипоказання»).

Тяжка ниркова
та печінкова недостатність.

У разі тяжкої ниркової та печінкової недостатності
рекомендований ретельний клінічний моніторинг безпеки та ефективності
застосування препарату (див. розділ «Спосіб застосування та дози»).

Для хворих із порушеною функцією
нирок, за умови нормальної функції печінки, дозу препарату зменшувати не
потрібно. При недостатності нирок (кліренс креатиніну нижче 10 мл/хв)
необхідно, щоб добова доза цефтриаксону не
перевищувала 2 г.

Для хворих із порушеною функцією
печінки за умови збереження функції нирок зменшувати дозу препарату немає
необхідності.

У разі одночасної наявності
тяжкої патології печінки і нирок концентрацію цефтриаксону
у сироватці крові необхідно регулярно контролювати. Для хворих, які перебувають
на гемодіалізі, змінювати дозу препарату після проведення цієї процедури немає
необхідності.

Слід виявляти обережність при застосуванні цефтриаксону хворим із нирковою недостатністю, які
одночасно отримують аміноглікозиди та діуретики.

Взаємодія з
лікарськими засобами, що містять кальцій.

У недоношених та доношених немовлят віком до 1
місяця описано випадки утворення преципітатів
кальцієвої солі цефтриаксону у легенях та нирках із
летальними наслідками. Щонайменше одному із цих пацієнтів цефтриаксон
та кальцій вводили у різний час та через різні внутрішньовенні інфузійні системи. Згідно з наявними науковими даними, не
зареєстровано підтверджених випадків утворення внутрішньосудинних
преципітатів, крім як у новонароджених, яким вводили цефтриаксон та кальцієвмісні розчини або будь-які інші
кальцієвмісні препарати. У дослідженнях іn vitro
було показано, що у новонароджених існує підвищений ризик утворення преципітатів кальцієвої солі цефтриаксону
порівняно з пацієнтами інших вікових груп.

При застосуванні цефтриаксону
пацієнтам будь-якого віку препарат не можна змішувати або вводити одночасно з
будь-якими розчинами для внутрішньовенного введення, що містять кальцій, навіть
при використанні різних інфузійних систем або
введенні препаратів у різні інфузійні ділянки. Проте
пацієнтам віком від 28 днів цефтриаксон та
кальцієвмісні розчини можна вводити послідовно, один після одного, за умови
введення препаратів через різні інфузійні системи у
різні ділянки тіла або заміни чи ретельного промивання інфузійної
системи між введенням цих засобів фізіологічним сольовим розчином, щоб
запобігти утворенню преципітату. Пацієнтам, які потребують постійних інфузій кальцієвмісних розчинів для повного парентерального харчування (ППХ), медичні працівники можуть
призначити альтернативні антибактеріальні засоби, застосування яких не
пов’язане з подібним ризиком утворення преципітатів.
Якщо застосування цефтриаксону пацієнтам, які
потребують постійного парентерального харчування,
визнано необхідним, розчини для ППХ та цефтриаксон
можна вводити одночасно, хоча і через різні інфузійні
системи та у різні ділянки тіла. Також введення розчинів для ППХ можна
призупинити на час інфузії цефтриаксону
та промити інфузійні системи між введенням розчинів
(див. розділи «Протипоказання», «Побічні реакції» та «Несумісність»).

Імуноопосередкована гемолітична
анемія.

Випадки імуноопосередкованої
гемолітичної анемії спостерігалися у пацієнтів, які отримували антибактеріальні
засоби класу цефалоспоринів, в тому числі цефтриаксон (див. розділ «Побічні реакції»). Про випадки
тяжкої гемолітичної анемії, у тому числі летальні, повідомлялося як у дорослих
пацієнтів, так і у дітей.

Якщо під час застосування цефтриаксону
у пацієнта виникає анемія, слід розглянути діагноз анемії, асоційованої із
застосуванням цефалоспорину, та припинити
застосування цефтриаксону до встановлення етіології
захворювання.

Довготривале
лікування.

Під час тривалого лікування слід регулярно
контролювати картину крові.

Натрій.

Цефтриаксону натрієва сіль
та сульбактаму натрієва сіль містять натрій, що
необхідно врахувати пацієнтам, які дотримуються дієти з обмеженим вмістом
натрію.

Вплив на
результати серологічних досліджень.

При застосуванні препарату тест Кумбса
може давати хибнопозитивні результати. Також цефтриаксон може спричиняти хибнопозитивні
результати аналізу на наявність галактоземії (див.
розділ «Побічні реакції»).

При визначенні глюкози у сечі неферментними
методами можуть бути отримані хибнопозитивні
результати. Протягом застосування препарату рівні глюкози у сечі слід визначати
за допомогою ферментних методів аналізу (див. розділ «Побічні реакції»).

Застосування лідокаїну.

Якщо як розчинник застосовують розчин лідокаїну, цефтриаксон можна
вводити лише внутрішньом’язово. Перед введенням
препарату слід обов’язково врахувати протипоказання до застосування лідокаїну, застереження та іншу відповідну інформацію,
наведену в інструкції для медичного застосування лідокаїну
(див. розділ «Протипоказання»). Розчин лідокаїну у
жодному випадку не можна вводити внутрішньовенно.

Утилізація лікарського засобу.

Надходження лікарського засобу у зовнішнє середовище слід звести до
мінімуму. Слід запобігати потраплянню лікарського засобу у каналізаційну
систему або домашні відходи. Будь-який невикористаний лікарський засіб після
закінчення лікування або терміну придатності слід повернути в оригінальній
упаковці постачальнику (лікарю або фармацевту) для правильної утилізації.

Застосування у
період вагітності або годування груддю.

Вагітність.

Цефтриаксон проникає через
плацентарний бар’єр. Існують обмежені дані щодо застосування цефтриаксону вагітним жінкам. Дослідження на тваринах не
свідчать про безпосередній або опосередкований шкідливий вплив на ембріон/плід,
пери- та постнатальний розвиток. Під час вагітності, зокрема у І триместрі, цефтриаксон можна застосовувати, лише якщо користь
перевищує ризик.

Годування
груддю.

Цефтриаксон проникає у
грудне молоко у низьких концентраціях, але при застосуванні препарату у
терапевтичних дозах не очікується жодного впливу на грудних немовлят. Проте не
можна виключати ризик розвитку діареї та грибкової інфекції слизових оболонок.
Слід враховувати можливість сенсибілізації. Потрібно прийняти рішення щодо
припинення годування груддю або припинення/відмови від застосування цефтриаксону з урахуванням користі від грудного годування
для дитини та користі від терапії для жінки.

Фертильність.

У дослідженнях репродуктивної функції не було
виявлено ознак небажаного впливу на чоловічу або жіночу фертильність.

Здатність
впливати на швидкість реакції при керуванні автотранспортом або іншими
механізмами.

Відповідних досліджень не проводили. У зв’язку з
можливістю виникнення таких побічних реакцій, як запаморочення, препарат може
впливати на здатність керувати транспортними засобами або працювати зі
складними механізмами.

Спосіб застосування та дози.

Застосовувати внутрішньовенно або внутрішньом’язово. Перед застосуванням проводять шкірні
проби на чутливість до антибіотика та до лідокаїну.

Дорослі і діти віком від 12
років: по 1–2 г
(у перерахуванні на цефтриаксон) 1 раз на добу (кожні
24 години). У тяжких випадках або при інфекціях, збудники яких мають знижену
чутливість до цефтриаксону, добову дозу можна
збільшувати до 4 г
(у перерахуванні на цефтриаксон).

Новонароджені,
немовлята та діти віком до 12 років.

Нижче наводяться рекомендовані дози для
застосування 1 раз на добу.

Новонароджені (до 14 днів). Дози наведено
у перерахуванні на цефтриаксон: 20–50 мг/кг маси тіла
1 раз на добу. Добова доза не повинна перевищувати 50 мг/кг маси тіла. При
визначенні дози препарату для доношених і недоношених дітей відмінностей немає.

Цефтриаксон протипоказаний
для застосування новонародженим віком ≤ 28 днів при необхідності (або
очікуваній необхідності) лікування внутрішньовенними розчинами, які містять
кальцій, у тому числі постійні внутрішньовенні вливання, які містять кальцій,
наприклад парентеральне харчування, у зв’язку з
ризиком виникнення преципітатів кальцієвих солей цефтриаксону (див розділ «Протипоказання»).

Новонароджені віком від 15 днів
та діти віком до 12 років. Дози наведено у
перерахуванні  на цефтриаксон:
20–80 мг/кг маси тіла 1 раз на добу. Дітям з масою тіла понад 50 кг призначати дози як для
дорослих.

Загальна добова доза для дітей не повинна
перевищувати 2 г
(у перерахуванні на цефтриаксон).

Внутрішньовенні введення дози вище 50 мг/кг (у
перерахуванні на цефтриаксон) здійснюються краплинно, повільно (протягом 30–60 хвилин).

Пацієнти літнього віку. Пацієнтам
літнього віку корекція дози не потрібна.

Тривалість лікування залежить від перебігу
захворювання. Після того, як нормалізується показник температури тіла та
результати аналізів підтвердять відсутність збудника, необхідно продовжити
застосування препарату ще протягом щонайменше 48–72 годин.

Комбінована
терапія.

З огляду на дані щодо взаємопосилення дії при
одночасному застосуванні цефтриаксону та аміноглікозидів відносно багатьох грамнегативних
мікроорганізмів, їх можна застосовувати при тяжких, загрозливих для життя
інфекціях, спричинених Pseudomonas aeruginosa.
Але при цьому слід зважати на те, що підвищена ефективність таких комбінацій не
завжди передбачувана. Через фізичну несумісність цефтриаксону
та аміноглікозидів їх слід вводити роздільно у
рекомендованих для них дозах.

Дозування в
особливих випадках.

Менінгіт

При бактеріальному
менінгіті у немовлят і дітей віком від 15 днів до 12 років лікування
розпочинати з дози 100 мг/кг (але не більше 4 г у перерахуванні на цефтриаксон) 1 раз на добу. Як тільки збудник буде
ідентифікований, а його чутливість визначена, дозу можна відповідно зменшити.
Найкращі результати досягалися при такій тривалості лікування:

Neisseria meningitidis           4 дні

Streptococcus pneumoniae    7 днів

Haemophilus influenzae        6 днів

Чутливі Enterobactericeae
10–14 днів.

Гонорея, спричинена штамами, що
утворюють або не утворюють пеніциліназу: одноразове внутрішньом’язове введення 250 мг препарату.

Профілактика післяопераційних
інфекцій. Дози наведено у перерахуванні на цефтриаксон.
Залежно від ступеня ризику розвитку інфекції вводити 1–2 г (у перерахуванні на цефтриаксон) препарату одноразово за 30–90 хвилин до
початку операції. При операціях на товстій і прямій кишці одночасно (але
роздільно) вводити препарат одного з 5‑нітроімідазолів (наприклад орнідазол).

Порушення функції нирок. Не потребує
зменшення дози, якщо функція печінки залишається нормальною. Лише у разі
ниркової недостатності передтермінальної стадії з кліренсом
креатиніну менше 10 мл/хв добова доза не повинна перевищувати 2 г (у перерахуванні на цефтриаксон).

Хворим, які знаходяться на діалізі, немає потреби у додатковому введенні препарату після
діалізу, але необхідно контролювати концентрацію цефтриаксону
у сироватці крові (при необхідності коригувати дозу), оскільки швидкість
виведення у таких хворих може знижуватися.

Добова доза препарату для хворих, які знаходяться
на діалізі, не повинна перевищувати 2 г.

Порушення функції печінки. Немає потреби
у зменшенні дози, якщо функція нирок залишається нормальною.

Тяжка ниркова або печінкова
недостатність

Слід регулярно визначати концентрацію цефтриаксону у плазмі крові та проводити корекцію дози
препарату у разі необхідності, оскільки рівень виведення у таких пацієнтів може
знижуватися.

Спосіб розчинення та введення.

З мікробіологічної точки зору препарат
слід використати негайно.
Якщо не використати одразу, час зберігання та дотримання умов перед
застосуванням препарату є відповідальністю
користувачів і, як правило, не може перевищувати 24 години при температурі 2–8 °С, якщо тільки
відновлення/розведення не відбулося в контрольованих і перевірених асептичних умовах.

Для внутрішньом’язових
ін’єкцій вміст флакона розчинити у 3,5 мл 1 % розчину лідокаїну
або 5 мл води для ін’єкцій; ін’єкцію робити у центр великого м’яза.
Рекомендується вводити не більше 1 г в одну ділянку.

Якщо лідокаїн
застосовують як розчинник, отриманий розчин ніколи не слід вводити
внутрішньовенно (див. розділ «Протипоказання»). Для детальної інформації
рекомендується ознайомитися з інструкцією для медичного застосування лідокаїну.

Застосування лідокаїну
передбачає попереднє проведення проби для визначення індивідуальної чутливості
до цього лікарського засобу.

Для внутрішньовенних ін’єкцій вміст флакона
розчинити у 10 мл води для ін’єкцій; вводити внутрішньовенно повільно (протягом
2–4 хвилин).

Внутрішньовенна інфузія
має тривати не менше 30 хвилин. Для приготування розчину розчиняти вміст
флакона у 40 мл одного з нижчезазначених інфузійних
розчинів, що не містять іонів кальцію:

-  5 % розчин глюкози;

-  0,9 % розчин натрію хлориду;

-
5 % розчин глюкози + 0,225 % розчин натрію хлориду;

-  5 % розчин глюкози + 0,9 % розчин натрію
хлориду;

-   вода для ін’єкцій.

Не можна використовувати розчинники, які містять
кальцій, такі як розчин Рінгера або розчин Гартмана, для розчинення препарату у флаконах або для
розведення відновленого розчину для внутрішньовенного введення у зв’язку з
вірогідністю утворення преципітатів кальцієвих солей цефтриаксону. Виникнення преципітатів
кальцієвих солей цефтриаксону також можливе при
змішуванні препарату з розчинами, які містять кальцій, в одній інфузійній системі для внутрішньовенного введення. Препарат
не можна вводити одночасно

внутрішньовенно з розчинами, які містять кальцій, у
тому числі з тривалими інфузіями, які містять
кальцій, наприклад, парентеральне харчування. Однак,
за винятком новонароджених, цефтриаксон та кальцієвмісні розчини
можна вводити послідовно, якщо інфузійну систему
ретельно промити між інфузіями сумісним розчином
(див. «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»).

Діти.

Препарат застосовується у педіатричній практиці.

Новонародженим віком ≤ 28 днів протипоказаний
для застосування при необхідності (або очікуваній необхідності) лікування
внутрішньовенними розчинами, які містять кальцій, у тому числі внутрішньовенні
вливання, які містять кальцій, наприклад, парентеральне
харчування, у зв’язку з ризиком виникнення преципітатів
кальцієвих солей цефтриаксону (див. «Спосіб застосування
та дози»).

У новонароджених та недоношених дітей описано
випадки виникнення преципітатів у легенях та нирках,
що спричинили летальні наслідки, при одночасному введенні цефтриаксону
та препаратів кальцію. У деяких із цих випадків застосовували ті ж самі інфузійні системи для внутрішньовенного введення для цефтриаксону та розчинів, які містять кальцій, і в деяких інфузійних системах для внутрішньовенного введення
спостерігалося виникнення преципітатів

Передозування.

Симптоми: існує обмежена
інформація про випадки передозування. У разі передозування можливе посилення
проявів побічних реакцій.

Лікування: гемодіаліз або
перитонеальний діаліз не ефективні. Специфічного антидоту не існує. Лікування
передозування симптоматичне.

Побічні реакції.

Інфекції та
інвазії: кандидомікоз, мікоз статевих шляхів, вторинні
грибкові інфекції та інфекції, спричинені резистентними мікроорганізмами, псевдомембранозний коліт, суперінфекції.

З боку системи
крові та лімфатичної системи: еозинофілія, нейтропенія, лейкопенія, лейкоцитоз, лімфопенія,
гранулоцитопенія, анемія, включаючи гемолітичну
анемію, тромбоцитопенія, тромбоцитоз, базофілія,
збільшення/зменшення протромбінового часу, розлади
коагуляції, гіпопротромбінемія, агранулоцитоз. Під
час тривалого лікування слід регулярно контролювати картину крові.

З боку
шлунково-кишкового тракту: рідкі випорожнення, діарея,
нудота, блювання, метеоризм, стоматит, порушення смаку, глосит; панкреатит, що розвинувся, можливо, внаслідок обструкції жовчовивідних
шляхів, шлунково-кишкова кровотеча. Не можна виключати роль преципітатів
у розвитку панкреатиту, що утворилися під дією цефтриаксону
у жовчовивідних шляхах; повідомлялося про псевдомембранозний
ентероколіт.

З боку гепатобіліарної системи: псевдохолелітіаз жовчного міхура, преципітати
кальцієвої солі цефтриаксону у жовчному міхурі з
відповідною симптоматикою у дітей, оборотний холелітіаз
у дітей, підвищення активності печінкових трансаміназ
і лужної фосфатази, гіпербілірубінемія, ядерна
жовтяниця, гепатит1, холестатичний гепатит1,
2.

З боку шкіри і
підшкірної клітковини: шкірні висипання; алергічний
дерматит; свербіж; кропив’янка; набряки, включаючи ангіоневротичний
набряк; гострий генералізований екзантематозний
пустульоз, екзантема; ексудативна мультиформна
еритема; синдром Стівенса – Джонсона; токсичний
епідермальний некроліз (синдром Лайєлла),
реакція на ЛЗ з еозинофілією та системними симптомами
(DRESS) (див. розділ «Особливості застосування»).

З боку нирок та
сечовидільної системи: підвищення концентрації
сечовини та креатиніну в крові, олігурія, гематурія,
глюкозурія; циліндрурія, інтерстиціальний нефрит, утворення преципітатів у нирках (оборотні).

Неврологічні
розлади: головний біль і запаморочення, тремор, судом, енцефалопатія.

Кардіальні розлади: підвищення
або зниження артеріального тиску, відчуття серцебиття, синдром Коуніса (частоста невідома).

З боку органів
дихання, грудної клітки та середостіння: задишка, бронхоспазм.

З боку імунної
системи: анафілактичні або анафілактоїдні реакції,
анафілактичний шок, гіперчутливість, реакція Яриша – Герксгеймера.

З боку органів слуху і рівноваги: вертиго.

Загальні
розлади: пропасниця, озноб, сироваткова хвороба, набряки, носові кровотечі,
слабкість.

Місцеві реакції: при
внутрішньовенному введенні – флебіти, болючість,
ущільнення по ходу вени; при внутрішньом’язовому
введенні – болючість у місці введення. Внутрішньом’язова
ін’єкція без застосування лідокаїну болюча.

Вплив на
результати лабораторних аналізів.

Підвищення
рівня креатиніну у крові. У поодиноких випадках при лікуванні препаратом у
хворих можуть відзначатися хибнопозитивні результати
тесту Кумбса. Як і інші антибіотики, препарат може
спричиняти хибнопозитивний результат проби на галактоземію. Хибнопозитивні
результати можуть бути отримані і при визначені глюкози у сечі, тому під час
лікування препаратом глюкозурію у разі необхідності слід визначати лише
ферментним методом.

Випадки діареї після застосування цефтриаксону можуть бути пов’язані із Clostridium difficile. Слід призначити відповідну
кількість рідини та електролітів (див. розділ «Особливості застосування»).

Преципітати кальцієвої
солі цефтриаксону.

Рідкісні випадки тяжких небажаних реакцій, іноді з
летальними наслідками, зареєстровано у недоношених та доношених новонароджених
(віком < 28 днів), яким внутрішньовенно вводили цефтриаксон
та препарати кальцію. При аутопсії у легенях та
нирках були виявлені преципітати кальцієвої солі цефтриаксону. Високий ризик утворення преципітатів
у новонароджених є наслідком їх малого об’єму крові та довшого, ніж у дорослих,
періоду напіввиведення цефтриаксону
(див. розділи «Протипоказання», «Особливості застосування»).

Зареєстровано випадки утворення преципітатів у нирках, головним чином у дітей віком від 3
років, які отримували великі добові дози препарату (≥ 80 мг/кг на добу)
або кумулятивні дози понад 10 г,
а також які мали додаткові фактори ризику (обмежене вживання рідини, постільний
режим). Ризик утворення преципітатів зростає у
пацієнтів, позбавлених рухливості, або у хворих у стані зневоднення. Утворення преципітатів у нирках може протікати безсимптомно
або проявлятися клінічно, може спричинити ниркову недостатність, яка минає
після припинення лікування цефтриаксоном.

Зареєстровано випадки утворення преципітатів
кальцієвої солі цефтриаксону у жовчному міхурі,
переважно у пацієнтів, яким препарат вводили у дозах, вищих за стандартну
рекомендовану дозу. У дітей, за даними проспективних
досліджень, частота утворення преципітатів при
внутрішньовенному введенні препарату була різною, у деяких дослідженнях – понад
30 %. При повільному введенні препарату (протягом 20–30 хвилин) частота
утворення преципітатів, очевидно, нижча. Утворення преципітатів зазвичай не супроводжується симптомами, але у
рідкісних випадках виникали такі клінічні симптоми, як біль, нудота і блювання.
У таких випадках рекомендується симптоматичне лікування. Після припинення
застосування цефтриаксону преципітати
зазвичай зникають (див. розділ «Особливості застосування»).

1 Зазвичай має оборотний характер при припиненні прийому цефтриаксону.

2 Див. Розділ «Особливості застосування».

Повідомлення про підозрювані побічні реакції.

Повідомлення про побічні реакції після реєстрації
лікарського засобу має важливе значення. Це дає змогу проводити моніторинг
співвідношення користь/ризик при застосуванні цього лікарського засобу.
Медичним та фармацевтичним працівникам, а також пацієнтам або їх законним
представникам слід повідомляти про усі випадки підозрюваних побічних реакцій та
відсутності ефективності лікарського засобу через Автоматизовану інформаційну
систему з фармаконагляду за посиланням:
https://aisf.dec.gov.ua

Термін придатності.

2 роки.

Умови зберігання.

Зберігати при температурі не вище 30 °С в
оригінальній упаковці.

Зберігати у недоступному для дітей місці.

Несумісність.

Препарат у жодному разі не слід додавати в інфузійні розчини, що містять кальцій, наприклад розчин Гартмана або Рінгера, включаючи
розчини для повного парентерального харчування (див.
розділи «Спосіб застосування та дози», «Особливості застосування» та «Побічні
реакції»), у зв’язку з тим, що можуть утворюватися преципітати!
Не слід також застосовувати кальцієвмісні розчини протягом 48 годин після
останнього введення цефтриаксону. Препарат несумісний
з амсакрином, ванкоміцином,
флуконазолом та аміноглікозидами,
іншими антибіотиками.

Упаковка.

По 1 флакону у картонній
упаковці.

Категорія відпуску.

За рецептом.

Виробник.

Cенс Лабораторіc
Пвт. Лтд.

Місцезнаходження
виробника та адреса місця провадження його діяльності.

VI/51B, п/с № 2, Кожуванал, Пала, Коттаям –
686 573, Керала, Індія.