ІНСТРУКЦІЯ

для медичного застосування лікарського засобу

ОЛМЕСТАД ТРІО

(OLMESTAD TRIO)

Склад:

діючі речовини: олмесартану медоксоміл/амлодипіну бесилат/гідрохлоротіазид;

1 таблетка, вкрита плівковою оболонкою,
містить олмесартану медоксомілу 20 мг, амлодипіну
бесилату 6,935 мг, що еквівалентно амлодипіну 5 мг та гідрохлоротіазиду 12,5 мг; або олмесартану медоксомілу 40 мг, амлодипіну бесилату 13,87 мг, що
еквівалентно амлодипіну 10 мг та гідрохлоротіазиду 12,5 мг;

допоміжні речовини: мікрокристалічна целюлоза, кросповідон (тип А), кремнію
діоксид колоїдний безводний, магнію стеарат, лактоза моногідрат;

оболонка таблетки: Опадрай ІІ рожевий 31F270001 або
Опадрай ІІ рожевий 31F240019, вода очищена. Опадрай ІІ рожевий 31F270001
або Опадрай ІІ рожевий 31F240019 складається з: гіпромелоза, лактоза
моногідрат, макрогол, титану діоксид (Е 171), оксид заліза жовтий (Е 172),
оксид заліза червоний (Е 172), оксид заліза чорний (Е 172).

Лікарська форма. Таблетки, вкриті плівковою
оболонкою.

Основні фізико-хімічні
властивості:

для дозування 20 мг/5 мг/12,5 мг: світло-помаранчеві круглі двоопуклі таблетки, вкриті плівковою
оболонкою;

для дозування 40 мг/10 мг/12,5 мг: сірувато-червоні круглі двоопуклі таблетки, вкриті
плівковою оболонкою.

Фармакотерапевтична група.

Серцево-судинна система. Лікарські
засоби, що впливають на ренін-ангіотензинову систему. Антагоністи ангіотензину
II в комбінації з іншими препаратами. Олмесартану медоксоміл, амлодипін і
гідрохлоротіазид. Код АТХ C09D X03.

Фармакологічні властивості.

Фармакодинаміка.

Олместад Тріо – це комбінований лікарський засіб, до складу
якого входить олмесартану медоксоміл – антагоніст рецепторів ангіотензину ІІ,
амлодипіну бесилат – блокатор кальцієвих каналів та тіазидний діуретик
гідрохлоротіазид. Комбінація цих компонентів виявляє додатковий
антигіпертензивний ефект, знижуючи артеріальний тиск більшою мірою, ніж кожна
діюча речовина окремо.

Олмесартану
медоксоміл

Олмесартану медоксоміл
– це пероральний активний, селективний антагоніст рецепторів ангіотензину II
(тип AT1). Ангіотензин II є основним вазоактивним гормоном
ренін-ангіотензин-альдостеронової системи (РААС) і відіграє важливу роль у
патофізіології артеріальної гіпертензії. Вплив ангіотензину II включає
вазоконстрикцію, стимуляцію синтезу та вивільнення альдостерону, серцеву
стимуляцію та ниркову реабсорбцію натрію. Олмесартан блокує судинозвужувальний
і альдостеронсекретуючий ефект ангіотензину ІІ, блокуючи його зв’язування з
рецептором АТ1 у тканинах, включаючи гладку мускулатуру судин та
надниркову залозу. Дія олмесартану не залежить від джерела або шляху синтезу
ангіотензину II. Селективний антагонізм рецепторів ангіотензину II (AT1) за
допомогою олмесартану призводить до підвищення рівня реніну та концентрації
ангіотензину І та ІІ у плазмі крові, а також до певного зниження концентрації
альдостерону в плазмі крові.

У пацієнтів з артеріальною
гіпертензією олмесартану медоксоміл забезпечує стійке зниження артеріального
тиску, ступінь якого залежить від дози. Ознак артеріальної гіпотензії після
першого застосування (ефекту «першої дози»), тахіфілаксії на тлі тривалого
застосування та рикошетної артеріальної гіпертензії після раптової відміни
препарату виявлено не було.

При застосуванні олмесартану медоксомілу хворим на
артеріальну гіпертензію 1 раз на добу відбувається ефективне та поступове
зниження артеріального тиску протягом                24-годинного інтервалу між
застосуваннями. При застосуванні препарату 1 раз на добу його
антигіпертензивний ефект був приблизно таким самим, як і в результаті його
застосування 2 рази на добу в тій самій добовій дозі.

У разі
безперервного лікування максимальне зниження артеріального тиску досягається
через 8 тижнів після початку лікування, при цьому істотний антигіпертензивний
ефект спостерігається вже через 2 тижні лікування.

Вплив олмесартану
медоксомілу на смертність та частоту ускладнень не встановлений.

Рандомізоване дослідження застосування олмесартану для
профілактики діабетичної мікроальбумінурії (ROADMAP), проведене за участю 4447
пацієнтів із діабетом 2 типу з нормальним рівнем альбумінурії і як мінімум
одним додатковим фактором ризику виникнення серцево-судинних захворювань,
проводилося, щоб  з’ясувати, чи може
терапія олмесартаном затримати час появи мікроальбумінурії. Під час середнього
періоду відстеження тривалістю 3,2 року пацієнти отримували олмесартан або
плацебо додатково до інших антигіпертензивних засобів, за винятком інгібіторів ангіотензинперетворювального
ферменту (АПФ) або блокаторів рецепторів ангіотензину ІІ (БРА).

У первинній кінцевій точці
дослідження було продемонстровано значне зниження ризику щодо часу появи
мікроальбумінурії при застосуванні олмесартану. Після коригування відмінностей
у показниках артеріального тиску дане зниження ризику перестало бути
статистично значущим. У 8,2 % (у 178 з 2160) пацієнтів групи олмесартану та у
9,8 % (у 210 з 2139) пацієнтів групи плацебо розвинулася мікроальбумінурія.

У вторинній кінцевій точці
серцево-судинні явища зафіксовано у 96 пацієнтів (4,3 %), які застосовували
олмесартан, і у 94 пацієнтів (4,2 %), які отримували плацебо. Частота
смертності від серцево-судинних захворювань була вищою в групі олмесартану
порівняно з групою плацебо (15 пацієнтів (0,7 %) і 3 пацієнти (0,1 %)),
незважаючи на подібну частоту виникнення інсульту без летального наслідку (14
пацієнтів (0,6 %) і 8 пацієнтів (0,4 %)), інфаркту міокарда без летального
наслідку (17 пацієнтів (0,8 %) і 26 пацієнтів (1,2 %)) та смертності, не
пов’язаної зі серцево-судинними захворюваннями (11 пацієнтів (0,5 %) і 12
пацієнтів (0,5 %)). Загальна смертність у групі олмесартану була вищою (26
пацієнтів         (1,2 %) і 15 пацієнтів
(0,7 %)), головним чином, за рахунок вищої смертності від серцево-судинних захворювань.

У випробуванні ORIENT (The
Olmesartan Reducing Incidence of End-stage Renal Disease in Diabetic
Nephropathy Trial) вивчали вплив олмесартану на результат ниркових і
серцево-судинних захворювань у 577 рандомізованих пацієнтів у Японії і в Китаї
з діабетом 2 типу і яскраво вираженою нефропатією. Під час середнього періоду
відстеження тривалістю 3,1 року пацієнти отримували олмесартан або плацебо
додатково до інших антигіпертензивних засобів, включаючи інгібітори АПФ.

Первинна об’єднана кінцева точка (час першої появи подвоєння
сироваткового креатиніну, ниркові захворювання в термінальній стадії, смерть з
усіх причин) була досягнута у 116 пацієнтів групи олмесартану (41,1 %) та у 129
пацієнтів групи плацебо (45,4 %).

(HR 0,97 (95 % довірчий інтервал (ДІ) від 0,75 до 1,24); p =
0,791). Вторинна об’єднана серцево-судинна кінцева точка була досягнута у 40
пацієнтів, які застосовували олмесартан (14,2 %), та у 53 пацієнтів, які
отримували плацебо (18,7 %). Дана об’єднана серцево-судинна кінцева точка
включала смертність внаслідок серцево-судинних захворювань у 10 (3,5 %)
пацієнтів, які застосовували олмесартан, і у 3 (1,1 %) пацієнтів, які
отримували плацебо; загальний показник смертності дорівнював 19 (6,7 %) і 20
(7,0 %), інсульт без летального наслідку становив 8 (2,8 %) та 11 (3,9 %), інфаркт
міокарда без летального наслідку − 3 (1,1 %) і 7 (2,5 %) відповідно.

Амлодипін

Амлодипін, що входить до складу препарату, є блокатором кальцієвих
каналів і гальмує трансмембранний перенос іонів кальцію через потенціалзалежні
канали L-типу в серці та гладкій мускулатурі. Експериментальні дані свідчать,
що амлодипін взаємодіє як з ділянками зв’язування дигідропіридину, так і з
іншими ділянками. Амлодипін має відносну вазоселективність і більше впливає на
клітини гладкої мускулатури судин, ніж на кардіоміоцити. Гіпотензивний ефект
амлодипіну зумовлений прямою розслаблюючою дією на гладком’язові клітини
артерій, що сприяє зменшенню периферичного опору судин і, отже, – зниженню
артеріального тиску.

При артеріальній гіпертензії
амлодипін викликає тривале зниження артеріального тиску, залежне від дози.
Розвитку артеріальної гіпотензії після прийому першої дози, ознак тахіфілаксії
при тривалому лікуванні або рецидиву артеріальної гіпертензії після припинення
лікування не відзначалося.

Після прийому в терапевтичних дозах
у пацієнтів з артеріальною гіпертензією амлодипін забезпечує ефективне зниження
артеріального тиску в положенні пацієнта лежачи, сидячи і стоячи. Тривале
застосування амлодипіну не пов’язане з істотними змінами частоти серцевих
скорочень або рівня катехоламінів у плазмі крові. У пацієнтів з артеріальною
гіпертензією та нормальною функцією нирок амлодипін у терапевтичних дозах
зменшував опір ниркових судин і підвищував швидкість клубочкової фільтрації (ШКФ)
та ефективну швидкість потоку плазми крові в нирках, не змінюючи фільтраційної
фракції і не провокуючи розвитку протеїнурії.

У дослідженнях гемодинаміки у
пацієнтів зі серцевою недостатністю, а також у клінічних дослідженнях зі стрес-тестом
при серцевій недостатності (класи II – IV за NYHA) амлодипін не погіршував
стану учасників дослідження, що оцінювався за переносимістю навантажень,
фракцією викиду лівого шлуночка, а також за клінічними ознаками і симптомами.

У плацебо-контрольованому
дослідженні (PRAISE) за участю пацієнтів зі серцевою недостатністю (класи III –
IV за NYHA), які застосовували дигоксин, діуретики та інгібітори АПФ, було
показано, що амлодипін не збільшує ризику летального наслідку або об’єднаного
ризику смертності та захворюваності у пацієнтів зі серцевою недостатністю.

У подальшому довгостроковому
плацебо-контрольованому дослідженні (PRAISE-2) амлодипіну за участю пацієнтів
із серцевою недостатністю (NYHA III і IV) без клінічних симптомів або
об’єктивних даних, які б свідчили про ішемічну хворобу серця, при лікуванні
інгібіторами АПФ, препаратами наперстянки та діуретиками в постійних дозах
амлодипін не впливав на смертність у цілому і смертність в результаті
серцево-судинних захворювань зокрема. У даній групі пацієнтів відзначалося
збільшення випадків розвитку набряку легень, пов’язане з прийомом амлодипіну,
проте статистично значущих відмінностей частоти фактів посилення серцевої
недостатності порівняно з групою плацебо не спостерігалося.

Для порівняння терапій нових
лікарських засобів було проведено подвійне сліпе рандомізоване дослідження
захворюваності та смертності під назвою «Випробування щодо застосування
антигіпертонічної та ліпідознижувальної терапії для профілактики інфаркту
міокарда» (ALLHAT): амлодипін у дозі 2,5–10 мг на добу (блокатор
кальцієвих каналів) або лізиноприл у дозі 10–40 мг на добу (інгібітор АПФ) як
терапія першої лінії та тіазидний діуретик хлорталідон у дозі 12,5–25 мг на добу
при артеріальній гіпертензії від легкого до середнього ступеня тяжкості.

Всього 33357 пацієнтів з
артеріальною гіпертензією віком від 55 років були рандомізовані і знаходилися
під спостереженням у середньому протягом 4,9 року. У пацієнтів був як мінімум
один додатковий фактор ризику розвитку ішемічної хвороби серця (ІХС), наприклад
перенесені раніше інфаркт міокарда чи інсульт (більше 6 місяців перед відбором)
або наявність інших серцево-судинних захворювань атеросклеротичної природи
(всього 51,5 %), діабет 2 типу (36,1 %), рівень холестерину ліпопротеїнів
високої щільності (ЛПВЩ) < 35 мг/дл (11,6 %), гіпертрофія лівого шлуночка,
діагностована за допомогою електрокардіографії або ехокардіографії (20,9 %),
куріння в даний час (21,9 %).

Первинною кінцевою точкою
дослідження було поєднання ІХС з летальним наслідком або інфаркт міокарда без
летального наслідку. Значущих відмінностей щодо первинної кінцевої точки
дослідження між терапією амлодипіном і хлорталідоном не було: ОР 0,98 95 % ДІ від
0,90 до 1,07; р = 0,65. Що стосується вторинних кінцевих точок дослідження,
частота розвитку серцевої недостатності (компонент комбінованої кінцевої точки
серцево-судинного захворювання) була значно вищою у групі амлодипіну порівняно
з групою хлорталідону (10,2 % і 7,7 %, ОР 1,38, 95 % ДІ від 1,25 до 1,52; p
< 0,001). Однак значущих відмінностей щодо смертності з усіх причин між
терапією амлодипіном і хлорталідоном не було (ОР 0,96 95 % ДІ від 0,89 до 1,02;
p = 0,20).

Гідрохлоротіазид

Гідрохлоротіазид – це діуретичний засіб тіазидового
ряду. Механізм антигіпертензивної дії тіазидних діуретиків повністю не
вивчений. Тіазиди впливають на реабсорбцію електролітів у ниркових канальцях,
тим самим посилюючи екскрецію натрію та хлориду (приблизно на однаковому
рівні). Діючи як діуретик, гідрохлоротіазид зменшує об’єм плазми крові,
внаслідок чого підвищується активність реніну в плазмі крові та секреція
альдостерону, збільшуються втрати калію та бікарбонату із сечею та знижується
їхня концентрація в сироватці крові. Оскільки зв’язок між рівнем реніну та
секрецією альдостерону опосередковується ангіотензином II, на тлі застосування
гідрохлоротіазиду в комбінації з блокатором рецепторів ангіотензину II втрати
калію зі сечею під дією тіазидних діуретиків можуть знижуватися. При
застосуванні гідрохлоротіазиду діурез настає приблизно через 2 години після
прийому, максимальний ефект досягається приблизно через 4 години, а дія
зберігається впродовж 6–12 годин.

За даними епідеміологічних досліджень, тривале застосування
гідрохлоротіазиду як засобу монотерапії сприяє зниженню ризику серцево-судинних
ускладнень та смерті від них.

Клінічна
ефективність та безпека

У 12-тижневому подвійному сліпому
рандомізованому дослідженні паралельних груп за участю 2492 пацієнтів (67 % – пацієнти
європеоїдної раси) було показано, що лікування препаратом Олместад Тріо призводить
до більшого зниження діастолічного та систолічного артеріального тиску, ніж
лікування однією з таких подвійних комбінацій: олмесартану медоксоміл 40 мг
плюс амлодипін по 10 мг, олмесартану медоксоміл 40 мг плюс гідрохлоротіазид 25 мг
та амлодипін 10 мг плюс гідрохлоротіазид 25 мг.

Додатковий
ефект зниження артеріального тиску внаслідок застосування препарату Олместад
Тріо порівняно з аналогічними подвійними комбінаціями становив для
діастолічного артеріального тиску в положенні пацієнта сидячи від -3,8 до -6,7
мм рт. ст. та для систолічного артеріального тиску в положенні пацієнта сидячи від
-7,1 до -9,6 мм рт. ст. і відбувся в межах перших 2 тижнів.

Частка
пацієнтів, які досягали рівня артеріального тиску (< 140/90 мм рт. ст. для
недіабетичних пацієнтів та < 130/80 мм рт. ст. для хворих на цукровий
діабет), на 12 тижні коливалася від 34,9 % до 46,6 % у групах подвійного
комбінованого лікування порівняно з 64,3 % у групі Олместаду Тріо.

Під
час другого подвійного сліпого рандомізованого паралельного дослідження за
участю 2690 пацієнтів (99,9 % – пацієнти європеоїдної раси) лікування
препаратом Олместад Тріо показало істотне зниження діастолічного та
систолічного артеріального тиску порівняно з такими подвійними комбінаціями:
олмесартану медоксоміл 20 мг плюс амлодипін 5 мг, олмесартану медоксоміл 40 мг
плюс амлодипін 5 мг та олмесартану медоксоміл 40 мг плюс амлодипін 10 мг –
після 10 тижнів лікування.

Додатковий
ефект зниження артеріального тиску внаслідок застосування препарату Олместад Тріо
порівняно з відповідними подвійними комбінаціями становив для діастолічного артеріального
тиску у положенні пацієнта сидячи від -1,3 до -1,9 мм рт. ст. та для
систолічного артеріального тиску у положенні пацієнта сидячи від -2,7 до -4,9
мм рт. ст.

Частка
пацієнтів, які досягали рівня артеріального тиску (< 140/90 мм рт. ст. для
недіабетичних пацієнтів та < 130/80 мм рт. ст. для хворих на цукровий
діабет), на 10 тижні варіювалася від 42,7 % до 49,6 % у групах комбінованого
лікування порівняно з 52,4 % до 58,8 % у групі Олместад Тріо.

У
рандомізованому подвійному сліпому дослідженні за участю 808 пацієнтів (99,9 %
– пацієнти європеоїдної раси) з недостатньо контрольованим артеріальним тиском
після 8-тижневої терапії подвійною комбінацією олмесартану медоксомілу 40 мг та
амлодипіну 10 мг лікування препаратом Олместад Тріо показало значне додаткове
зниження артеріального тиску в положенні сидячи (-1,8/-1,0 мм рт. ст.) при
лікування препаратом Олместад Тріо 40 мг/10 мг/12,5 мг та статистично значне
зниження артеріального тиску у положенні сидячи (-3,6/-2,8 мм рт. ст.) при
лікуванні препаратом Олместад Тріо порівняно з подвійною комбінацією
олмесартану медоксомілу 40 мг та амлодипіну 10 мг.

Лікування
препаратом Олместад Тріо у потрійній комбінованій терапії дало статистично
значуще більший відсоток пацієнтів, які досягли рівня артеріального тиску, порівняно
з подвійною комбінованою терапією олмесартану медоксомілом 40 мг та амлодипіном
10 мг (41,3 % проти 24,2 % ); лікування препаратом Олместад Тріо 40 мг/10 мг/12,5
мг у потрійній комбінованій терапії дало чисельно більший відсоток пацієнтів,
які досягли рівня артеріального тиску, порівняно з подвійною комбінованою
терапією олмесартану медоксомілом 40 мг та амлодипіном 10 мг (29,5 % проти 24,2
%) у пацієнтів, які недостатньо контролюються за допомогою подвійної
комбінованої терапії.

Антигіпертензивний
ефект препарату Олместад Тріо був аналогічним незалежно від віку та статі
пацієнта і був подібним у пацієнтів із цукровим діабетом та без нього.

Інша
інформація

Спільне застосування інгібіторів АПФ
та БРА було досліджено у двох широкомасштабних рандомізованих контрольованих
дослідженнях (ONTARGET (ONgoing Telmisartan Alone in combination with Ramipril
Global Endpoint Trial) і VA NEPHRON-D (The Veterans Affairs Nephropathy in
Diabetes)).

ONTARGET являло собою дослідження,
проведене за участю пацієнтів із серцево-судинними або цереброваскулярними
захворюваннями в анамнезі або цукровим діабетом 2 типу, що супроводжується
ознаками ураження органу-мішені. VA NEPHRON-D являло собою дослідження,
проведене за участю пацієнтів із цукровим діабетом 2 типу та діабетичною
нефропатією. Дослідження не виявили значимого сприятливого впливу на результат
ниркових та/або серцево-судинних захворювань і на смертність від них, тоді як порівняно
з монотерапією підвищився ризик розвитку гіперкаліємії, гострого ураження нирок
та/або гіпотонії. Враховуючи схожість фармакодинамічних властивостей, дані
результати також застосовні для інших інгібіторів АПФ та БРА. Таким чином,
спільне застосування інгібіторів АПФ та БРА протипоказано пацієнтам із
діабетичною нефропатією.

ALTITUDE (Aliskiren Trial in Type 2
Diabetes Using Cardiovascular and Renal Disease Endpoints) являло собою
дослідження, проведене з метою виявлення позитивного ефекту від додавання
аліскірену до стандартної терапії інгібіторами АПФ або БРА у пацієнтів з
цукровим діабетом 2 типу та хронічними захворюваннями нирок, серцево-судинним
захворюванням або обома захворюваннями. Дане дослідження було припинено раніше
у зв’язку з підвищеним ризиком небажаних наслідків. Смертність від
серцево-судинних захворювань і виникнення інсульту були частішими у групі, яка
приймала аліскірен, ніж у групі, яка приймала плацебо, та повідомлення про побічні
реакції, у тому числі серйозні (гіперкаліємія, артеріальна гіпотензія і
порушення функції нирок), були частішими у групі, яка приймала аліскірен, ніж у
групі, яка приймала плацебо.

Фармакокінетика.

Одночасне
введення олмесартану медоксомілу, амлодипіну та гідрохлоротіазиду не мало
клінічно значущого впливу на фармакокінетику будь-якого з компонентів у
здорових добровольців.

Після перорального застосування лікарського засобу Олместад
Тріо у здорових дорослих добровольців максимальна концентрація (Сmax) олмесартану,
амлодипіну та гідрохлоротіазиду в плазмі крові становить приблизно 1,5–3
години, 6–8 годин і 1,5–2 години відповідно. Швидкість і ступінь всмоктування
олмесартану медоксомілу, амлодипіну та гідрохлоротіазиду такі ж, як і при
застосуванні подвійної фіксованої комбінації олмесартану медоксомілу та
амлодипіну разом з однокомпонентною таблеткою гідрохлоротіазиду або при
застосуванні подвійної фіксованої комбінації олмесартану медоксомілу та
гідрохлоротіазиду разом з однокомпонентною таблеткою амлодипіну з такими ж
дозами. Вживання їжі не впливає на біодоступність препарату.

Олмесартану медоксоміл

Всмоктування та розподіл

Олмесартану медоксоміл – це проліки.
Він швидко перетворюється на фармакологічно активний метаболіт олмесартан під
дією естераз у слизовій оболонці кишечнику та в портальній крові під час
всмоктування у травному тракті. У плазмі крові або у продуктах виведення
неперетворений олмесартану медоксоміл або боковий ланцюг медоксомільної групи
не виявлялися. Середня абсолютна біодоступність олмесартану у формі таблеток
становила 25,6 %.

Середня Сmax олмесартану
в плазмі крові досягається приблизно через 2 години після перорального
застосування. Концентрація олмесартану в плазмі крові збільшується приблизно
лінійно зі збільшенням одноразової дози до 80 мг.

Їжа виявляє мінімальний вплив на
біодоступність олмесартану, тому олмесартану медоксоміл можна застосовувати
незалежно від вживання їжі. Клінічно значущих відмінностей у фармакокінетиці
олмесартану в осіб різної статі не виявлено.

Олмесартан активно зв’язується з
білками крові (99,7 %), однак ризик клінічно значущих взаємодій з іншими
препаратами, що активно зв’язуються з білками крові, достатньо низький,
підтвердженням цього є відсутність такої взаємодії між олмесартану медоксомілом
та варфарином. Олмесартан незначною мірою зв’язується з клітинами крові.
Середній об’єм розподілу після внутрішньовенного застосування невисокий (16–29
л).

Метаболізм
та виведення

Загальний плазмовий кліренс
олмесартану зазвичай становить 1,3 л/годину (коефіцієнт варіації 19 %) і
відносно невеликий порівняно з печінковим кровотоком (приблизно                90 л/годину). Після
перорального застосування 14С-міченого олмесартану медоксомілу   10–16 % радіоактивності виводилось із сечею
(здебільшого протягом 24 годин після застосування), залишок відновленої
радіоактивності виводився з фекаліями. На основі системної доступності (25,6 %)
можна розрахувати, що нирками виводиться приблизно      40 % олмесартану, а гепатобіліарною
системою – 60 %. Вся відновлена радіоактивність була віднесена до олмесартану.
Інших значущих метаболітів знайдено не було. Кишково-печінкова рециркуляція
олмесартану мінімальна. Оскільки більша частина олмесартану виводиться з жовчю,
то його застосування хворим із біліарною обструкцією протипоказано (див. розділ
«Протипоказання»).

Термінальний період напіввиведення
олмесартану після багаторазового перорального застосування коливається від 10
до 15 годин. Стан рівноваги досягається після перших кількох доз, а після 14
діб багаторазового застосування подальшої кумуляції не спостерігається.
Нирковий кліренс становив приблизно 0,5–0,7 л/годину незалежно від дози
препарату.

Взаємодія з іншими лікарськими засобами

Лікарський засіб Колесевелам, що
зв’язує жовчні кислоти

Спільний прийом 40 мг
олмесартану медоксомілу і 3750 мг колесевеламу гідрохлориду у здорових
добровольців призводив до зниження Cmax на 28 % і до зниження площі
під фармакокінетичною кривою «концентрація-час» (AUC) на 39 % для олмесартану.
Менший вплив, зниження Cmax і AUC на 4 % і 15 % відповідно
спостерігалося, коли олмесартану медоксоміл застосовували за 4 години до
прийому колесевеламу гідрохлориду. Час напіввиведення олмесартану знижувався на
50–52 % незалежно від того, призначалися препарати спільно чи прийом
олмесартану відбувався за 4 години до прийому колесевеламу гідрохлориду (див.
розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»).

Амлодипін

Всмоктування
та розподіл

Після перорального застосування терапевтичних доз амлодипін
добре всмоктується, Cmax у
крові досягається через 6–12 годин після прийому. Абсолютна біодоступність
оцінюється в межах 64–80 %. Об’єм розподілу становить приблизно 21 л/кг.
Дослідження in vitro показали, що приблизно
97,5 % циркулюючого амлодипіну зв’язується з білками плазми крові.

Всмоктування амлодипіну не залежить від супутнього вживання
їжі.

Метаболізм
та виведення

Кінцевий період напіввиведення з плазми крові становить
приблизно 35–50 годин та відповідає одній добовій дозі.

Амлодипін швидко метаболізується печінкою до неактивних
метаболітів, 10 % вихідної сполуки та 60 % метаболітів виводяться зі сечею.

Гідрохлоротіазид

Всмоктування
та розподіл

Після перорального застосування олмесартану медоксомілу та
гідрохлоротіазиду в комбінації середній час досягнення Cmax гідрохлоротіазиду становить
1,5−2 години. Гідрохлоротіазид – це 68 % білка, зв’язаного в плазмі крові,
а його уявний об’єм розподілу становить 0,83–1,14 л/кг.

Метаболізм
та виведення

Гідрохлоротіазид в організмі людини не метаболізується та
майже повністю виводиться в незміненому стані зі сечею. Після застосування
внутрішньо приблизно 60 % дози виводиться в незміненому стані впродовж 48
годин. Нирковий кліренс становить приблизно 250–300 мл/хв. Кінцевий період
напіввиведення – приблизно 10–15 годин.

Фармакокінетика в
окремих груп пацієнтів

Пацієнти літнього
віку (віком від 65 років)

Доведено, що при артеріальній
гіпертензії AUC олмесартану у стадії рівноваги у пацієнтів літнього віку (65 –
75 років) та старечого віку (віком від 75 років) збільшується приблизно на 35 %
та на 44 % відповідно порівняно з пацієнтами молодшого віку (див. розділ
«Спосіб застосування та дози»).

Частково це можна пояснити середнім
зниженням функції нирок, залежним від віку в даній групі пацієнтів. Однак для
пацієнтів літнього віку рекомендується той самий режим дозування, що й для
інших пацієнтів, але при цьому слід з обережністю підвищувати дозу препарату.

Час досягнення Cmax
амлодипіну у плазмі крові у хворих літнього віку та у молодих пацієнтів
однаковий. У хворих літнього віку спостерігається тенденція до зменшення
кліренсу амлодипіну, що призводить до підвищення AUC та тривалості періоду
напіввиведення. Підвищення AUC та тривалість періоду напіввиведення у хворих на
застійну серцеву недостатність відповідали прогнозам щодо хворих цієї вікової
групи (див. розділ «Особливості застосування»).

Обмежені дані дають змогу припустити, що системний кліренс
гідрохлоротіазиду знижується у пацієнтів літнього віку (у тому числі з
артеріальною гіпертензією) порівняно з молодими здоровими добровольцями.

Діти

Європейське агентство з лікарських засобів відмовилося від
зобов’язання представити результати досліджень із препаратом Олместад Тріо у
всіх підгрупах педіатричного населення з есенціальною гіпертензією.

Порушення функції нирок

У пацієнтів із
порушеннями функції нирок легкого, середнього та тяжкого ступеня AUC олмесартану в
стаціонарному стані була відповідно на 62 %, 82 % та 179 % вищою, ніж у
здорових добровольців. Період напіввиведення гідрохлоротіазиду у
пацієнтів з порушеннями функції нирок збільшений.

Фармакокінетика олмесартану
медоксомілу у пацієнтів, які проходять гемодіаліз, не вивчена.

Амлодипін значною мірою
метаболізується до неактивних метаболітів. 10 % препарату виводиться із сечею у
незміненому стані. Зміна концентрації амлодипіну у плазмі крові не корелюється
зі ступенем порушення функції нирок. Таким хворим амлодипін можна призначати у
звичайних дозах. Амлодипін не виводиться за допомогою діалізу.

Період напіввиведення
гідрохлоротіазиду збільшується у пацієнтів з порушеннями функції нирок.

Порушення функції печінки

Після одноразового перорального
застосування значення AUC олмесартану були відповідно на 6 % та на 65 % вищими
у хворих із порушеннями функції печінки легкого або помірного ступеня тяжкості порівняно
зі здоровими добровольцями. Незв’язана фракція олмесартану через 2 години після
застосування у здорових добровольців, у хворих з порушеннями функції печінки легкого
або помірного ступеня становила 0,26 %, 0,34 % та 0,41 % відповідно.

Після повторного застосування лікарського
засобу середня AUC олмесартану у хворих з порушеннями функції печінки
середнього ступеня тяжкості була на 65 % вищою, ніж у здорових добровольців.
Середні значення Сmax олмесартану у хворих з порушеннями функції
печінки та здорових добровольців були подібні (див. розділи «Особливості
застосування» та «Спосіб застосування та дози»).

Клінічні дані щодо застосування
амлодипіну пацієнтам із порушеннями функції печінки дуже обмежені. У хворих із
порушеннями функції печінки спостерігається зниження кліренсу амлодипіну та
подовження періоду напіввиведення, що призводить до збільшення AUC приблизно на
40–60 % (див. розділи «Особливості застосування» та «Спосіб застосування та дози»).

Печінкова недостатність суттєво не впливає на
фармакокінетику гідрохлоротіазиду.

Доклінічні дані з безпеки

Повторне дослідження токсичності доз на щурах показало, що
комбіноване введення олмесартану медоксомілу, амлодипіну та гідрохлоротіазиду
не посилює ніяких раніше зареєстрованих та існуючих токсичних явищ окремих
компонентів, а також не викликає будь-якої нової токсичності. Також не
спостерігалося жодних токсикологічних синергічних ефектів.

Жодних додаткових досліджень щодо мутагенності,
канцерогенності та токсичності щодо репродуктивної активності для препарату Олместад
Тріо не проводилося з огляду на зрозумілий профіль безпеки окремих активних
елементів.

Олмесартану медоксоміл

У дослідженнях хронічної токсичності
на щурах і собаках ефекти олмесартану медоксомілу були схожі з такими інших
антагоністів рецепторів AT1 та інгібіторів АПФ: підвищення рівня
сечовини (BUN) і креатиніну в крові, зниження маси серця, зниження еритроцитарних
параметрів (концентрація еритроцитів і гемоглобіну, гематокрит), гістологічні
ознаки ураження нирок (регенеративні ушкодження ниркового епітелію, потовщення
базальної мембрани, розширення канальців). Ці побічні дії, викликані
фармакологічною дією олмесартану медоксомілу, спостерігалися також у
доклінічних дослідженнях з іншими антагоністами рецептора AT1 та
інгібіторами АПФ і можуть бути зменшені шляхом додавання натрію хлориду внутрішньо.

Подібно до інших антагоністів
рецептора AT1, олмесартану медоксоміл збільшує частоту хромосомних
розривів у культурі клітин in vitro.
Відповідний ефект не спостерігався у декількох дослідженнях in vivo, де олмесартану медоксоміл
застосовували в дуже високих дозах, аж до 2000 мг/кг, внутрішньо. У цілому дані
всебічного дослідження на генотоксичність говорять про те, що генотоксична дія
олмесартану при клінічному застосуванні малоймовірна.

Не було виявлено канцерогенного
впливу олмесартану медоксомілу у щурів та трансгенних мишей.

У дослідженнях репродуктивної
токсичності у щурів олмесартану медоксоміл не впливав на фертильність і не
чинив тератогенної дії. Як у разі застосування інших антагоністів рецепторів
ангіотензину II, після експозиції олмесартану медоксомілу виживання потомства
було знижено, а у самок, які отримували препарат на пізніх термінах вагітності
і під час лактації, відзначалася дилатація ниркових мисок. Не було виявлено
фетотоксичного впливу у кролів.

Амлодипін

Репродуктивна токсичність

Дослідження репродуктивної функції
на щурах і мишах виявили затримку настання пологів, збільшення часу переймів і
зменшення виживання потомства при прийомі доз, приблизно в 50 разів більших,
ніж максимальна рекомендована доза для людини, яка ґрунтується на розрахунку на
1 кг маси тіла (мг/кг).

Порушення фертильності

Впливу на фертильність у щурів, які
отримували амлодипін (самці протягом 64 днів, самки за 14 днів до спарювання) у
дозах до 10 мг/кг/добу (що у 8 разів (маса тіла пацієнта дорівнює 50 кг)
перевищує максимально рекомендовану дозу для людини, що становить 10 мг у перерахуванні
на мг/м2), виявлено не було. У процесі іншого дослідження, в якому
самці щурів отримували амлодипіну бесилат протягом 30 днів у дозах, порівнянних
з дозою для людини в перерахуванні на мг/кг, було відзначено зниження
концентрації фолікулостимулюючого гормону і тестостерону в плазмі крові, а
також зниження щільності сперми, зменшення кількості зрілих сперматид і клітин
Сертолі.

Канцерогенез, мутагенез

Випробування на щурах і мишах, які
отримували лікування амлодипіном з їжею протягом двох років у концентраціях,
розрахованих для відтворення добових дозувань 0,5 мг/кг/добу, 1,25 мг/кг/добу і
2,5 мг/кг/добу, не виявили ознак канцерогенності. Найвища доза (для мишей
еквівалентна максимальній рекомендованій дозі 10 мг у перерахуванні на мг/м2,
а для щурів – у два рази вище максимальної рекомендованої дози) була близька до
максимальної переносимої дози для мишей, але не для щурів.

Дослідження мутагенності не виявили
пов’язаних із препаратом ефектів на рівні генів або хромосом.

Гідрохлоротіазид

Немеланомний рак шкіри

За доступними даними
епідеміологічних досліджень, існує кумулятивний дозозалежний взаємозв’язок між
застосуванням гідрохлоротіазиду та розвитком немеланомного раку шкіри.
Зафіксовано 71533 випадки базальноклітинного раку шкіри та 8629 випадків
плоскоклітинного раку шкіри у дослідженні за участю 1430833 та 172462 осіб
відповідно. Застосування високих доз гідрохлоротіазиду (≥ 50000 мг
кумулятивно) було пов’язано зі скоригованим коефіцієнтом ризику 1,29 (95 % ДІ:
1,23–1,35) для базальноклітинного раку шкіри та 3,98 (95 % ДІ: 3,68–4,31) для
плоскоклітинного раку шкіри. Спостерігався чіткий вплив кумулятивної дози як
при базальноклітинному раку шкіри, так і при плоскоклітинному раку шкіри. Інше
дослідження показало можливий зв’язок між виникненням раку губ (плоскоклітинний
рак шкіри) та експозицією гідрохлоротіазиду: 633 випадки раку губ у дослідженні
за участю 63067 осіб, з використанням стратегії вибірки ризику. Вплив
кумулятивної дози було продемонстровано зі скоригованим коефіцієнтом ризику 2,1
(95 % ДІ: 1,7–2,6), з підвищенням даного коефіцієнта до 3,9 (3,0–4,9) при
застосуванні високої дози (~25000 мг) та до 7,7 (5,7–10,5) при застосуванні
найбільшої кумулятивної дози (~100 000 мг) (див. розділ «Особливості
застосування»).

Клінічні характеристики.

Показання.

Лікування есенціальної гіпертензії.

Додаткова терапія

Препарат Олместад Тріо призначають
дорослим пацієнтам, артеріальний тиск яких недостатньо контролюється
застосуванням комбінації олмесартану медоксомілу та амлодипіну як
двокомпонентного лікарського засобу.

Замісна терапія

Препарат Олместад Тріо призначають
як альтернативну терапію дорослим пацієнтам, у яких артеріальний тиск нормально
контролюється застосуванням комбінації олмесартану медоксомілу, амлодипіну та
гідрохлоротіазиду як двокомпонентних лікарських засобів (олмесартану медоксоміл
і амлодипін або олмесартану медоксоміл і гідрохлоротіазид) та однокомпонентних
лікарських засобів (гідрохлоротіазид або амлодипін).

Протипоказання.

- Підвищена чутливість до активних
речовин, до похідних дигідропіридину або до сульфаніламідних речовин (оскільки
гідрохлоротіазид є сульфаніламідним препаратом), або до будь-якої з допоміжних
речовин лікарського засобу.

- Тяжкі порушення функції нирок
(див. розділи «Фармакологічні властивості» та «Особливості застосування»).

- Стійка гіпокаліємія,
гіперкальціємія, гіпонатріємія та клінічно виражена гіперурикемія.

- Тяжкі порушення функції печінки,
холестаз та обструктивні захворювання жовчних проток  (див.
розділ «Фармакологічні властивості»).

-  Вагітність або планування вагітності. Якщо під
час застосування цього лікарського засобу підтверджується вагітність, його
застосування необхідно негайно припинити і замінити іншим лікарським засобом,
дозволеним до застосування вагітним (див. розділи «Особливості застосування» та
«Застосування у період вагітності або годування груддю»).

Сумісне застосування препарату
Олместад Тріо і препаратів, що містять аліскірен, протипоказано пацієнтам із
цукровим діабетом або порушеннями функції нирок      (ШКФ < 60 мл/хв/1,73 м2) (див.
розділи «Фармакологічні властивості» та «Взаємодія з іншими лікарськими
засобами та інші види взаємодій»).

Через вміст у препараті амлодипіну
як діючої речовини лікарський засіб Олместад Тріо протипоказаний    пацієнтам з:

- шоком (у тому числі кардіогенним
шоком);

- тяжкою артеріальною гіпотензією;

- порушенням відтоку крові з лівого
шлуночка (наприклад, стеноз аорти тяжкого ступеня);

- гемодинамічно нестабільною
серцевою недостатністю після гострого інфаркту міокарда.

Взаємодія з іншими лікарськими засобами
та інші види взаємодій.

Одночасне
застосування не рекомендується

Препарати
літію

При одночасному застосуванні
препаратів літію з інгібіторами АПФ та іноді з блокаторами рецепторів
ангіотензину II спостерігалося оборотне збільшення концентрації літію у
сироватці крові та його токсичної дії. Крім того, за наявності тіазидів
нирковий кліренс літію знижується, тому ризик його токсичної дії на тлі
застосування гідрохлоротіазиду може збільшуватися. У зв’язку з цим застосування
препарату Олместад Тріо у поєднанні з літієм не рекомендується. У пацієнтів,
яким ці препарати необхідно призначати одночасно, під час лікування
рекомендується ретельно контролювати концентрацію літію в сироватці крові.

Спільне застосування з нижчезазначеними лікарськими
засобами вимагає обережності

Баклофен

Можливе посилення антигіпертензивного ефекту.

Нестероїдні
протизапальні засоби (НПЗЗ)

НПЗЗ (наприклад, ацетилсаліцилова кислота (> 3 г на добу),
інгібітори ЦОГ-2 та неселективні НПЗЗ) можуть послабляти антигіпертензивну дію
тіазидних діуретиків та блокаторів рецепторів ангіотензину II. У деяких
пацієнтів із порушеннями функції нирок (наприклад, зневоднені пацієнти або
особи літнього віку з порушеннями функції нирок) одночасне застосування
антагоністів рецепторів ангіотензину II та інгібіторів циклооксигенази може
призвести до подальшого погіршення функції нирок, включаючи можливу гостру
ниркову недостатність, яка зазвичай є оборотною. Тому комбінацію слід
застосовувати з обережністю, особливо пацієнтам літнього віку. Пацієнти повинні
бути достатньо гідратовані. Необхідно контролювати функцію нирок після початку
спільної терапії та періодично під час курсу лікування.

Слід
брати до уваги при одночасному застосуванні

Аміфостин

Може посилюватися антигіпертензивна дія.

Інші гіпотензивні засоби

Антигіпертензивний ефект препарату
Олместад Тріо може посилюватися у разі його застосування одночасно з іншими
препаратами, які знижують артеріальний тиск.

Етиловий спирт, барбітурати,
наркотичні аналгетики та антидепресанти

Можуть посилитися прояви
ортостатичної гіпотензії.

Потенційно можливі взаємодії з
олмесартану медоксомілом

Одночасне застосування не
рекомендується

Інгібітори АПФ, блокатори рецепторів ангіотензину ІІ
або аліскірен

Дані клінічних досліджень показали, що подвійна блокада РААС
за допомогою комбінованого застосування інгібіторів АПФ, блокаторів рецепторів
ангіотензину II або аліскірену пов’язана з більш високою частотою несприятливих
наслідків, таких як артеріальна гіпотензія, гіперкаліємія та зниження функції
нирок (у тому числі гостра ниркова недостатність), порівняно зі застосуванням
одного РААС-діючого засобу.

Лікарські
засоби, що впливають на концентрацію калію в крові

Одночасне застосування калійзберігаючих діуретиків, калієвих
добавок, замінників солі, що містять калій, або інших лікарських засобів, які
можуть підвищувати рівень калію в сироватці крові (наприклад, гепарин,
інгібітори АПФ), може призвести до збільшення вмісту калію в крові (див. розділ
«Особливості застосування»). Рекомендується стежити за рівнем калію у сироватці
крові, якщо лікарські засоби, які впливають на рівень калію, призначають у
комбінації з препаратом Олместад Тріо.

Додаткова інформація

Лікарський засіб Колесевелам, що зв’язує жовчні
кислоти

Спільне застосування колесевеламу
гідрохлориду, що зв’язує жовчні кислоти, зменшує системну експозицію і Сmax олмесартану в плазмі крові, а також знижує період
напіввиведення. Прийом олмесартану медоксомілу як мінімум за 4 години до
прийому колесевеламу гідрохлориду знижував ефект лікарської взаємодії. Слід
розглянути можливість прийому олмесартану медоксомілу як мінімум за 4 години до
прийому колесевеламу гідрохлориду (див. розділ «Фармакологічні властивості»).

Після лікування антацидом (алюміній гідроксид, магній
гідроксид) спостерігалося помірне зниження біодоступності олмесартану.

Олмесартану медоксоміл не має суттєвого впливу на
фармакокінетику або фармакодинаміку варфарину або на фармакокінетику дигоксину.

Одночасне застосування олмесартану медоксомілу та
правастатину не має клінічно значимого впливу на фармакокінетику будь-якого з
компонентів у здорових добровольців.

У дослідженнях in vitro клінічно значущого пригнічення
олмесартаном активності ізоферментів 1A1/2, 2A6, 2C8/9, 2C19, 2D6, 2E1 та 3A4
цитохрому Р450 у людини виявлено не було; відносно ізоферментів цитохрому Р450
у тварин олмесартан або чинив незначну індукуючу дію, або не чинив жодної.
Таким чином, клінічно значущих взаємодій
між олмесартаном та лікарськими засобами, які метаболізуються за участю
зазначених ізоферментів цитохрому P450, не очікується.

Потенційно можливі взаємодії з
амлодипіном

Одночасне
застосування препаратів, що вимагає обережності

Вплив
інших лікарських засобів на дію амлодипіну

Інгібітори CYP3A4

При одночасному застосуванні
амлодипіну зі сильними або помірними інгібіторами CYP3A4 (інгібіторами протеаз,
азольними фунгіцидами, макролідами типу еритроміцину або кларитроміцину,
верапамілу або дилтіазему) можуть призвести до значного збільшення експозиції
амлодипіну. Клінічний прояв цих фармакокінетичних варіацій може бути більш
вираженим у пацієнтів літнього віку. Таким чином, можуть бути потрібні
клінічний моніторинг та коригування дози.

Індуктори CYP3A4

Одночасний прийом з індукторами
CYP3A4 може знижувати концентрацію амлодипіну в плазмі крові. Тому під час та
після одночасного застосування амлодипіну з індукторами CYP3A4 (рифампіцин,
звіробій звичайний) необхідний ретельний нагляд за пацієнтом та корекція дози.

Прийом амлодипіну разом із
грейпфрутом або грейпфрутовим соком не рекомендується, оскільки у деяких
пацієнтів може підвищуватися біодоступність препарату, що проявляється в
посиленні його гіпотонічної дії.

Дантролен (інфузія)

Під час досліджень на лабораторних
тваринах після прийому верапамілу і внутрішньовенного введення дантролену
спостерігалися фібриляція шлуночків і серцево-судинна недостатність з летальним
наслідком у зв’язку з розвитком гіперкаліємії. У зв’язку з ризиком розвитку
гіперкаліємії у пацієнтів, схильних до виникнення злоякісної гіпертермії, а
також на тлі терапії злоякісної гіпертермії рекомендується уникати одночасного
прийому блокаторів кальцієвих каналів, таких як амлодипін.

Вплив
амлодипіну на інші лікарські засоби

Гіпотензивний ефект амлодипіну
додається до гіпотензивного ефекту інших препаратів, що знижують артеріальний
тиск.

У процесі клінічних досліджень лікарських
взаємодій амлодипін не впливав на фармакокінетику аторвастатину, дигоксину або
варфарину.

Симвастатин

Одночасний прийом багаторазових доз
амлодипіну (10 мг) і симвастатину (80 мг) призводить до збільшення
експозиції симвастатину на 77 % порівняно з прийомом тільки симвастатину. Доза
симвастатину для пацієнтів, які приймають амлодипін, не повинна перевищувати 20 мг
на добу.

Такролімус

Існує ризик підвищення рівня
такролімусу в крові при одночасному застосуванні з амлодипіном. Щоб уникнути
токсичності такролімусу, при супутньому застосуванні амлодипіну потрібен
регулярний моніторинг рівня такролімусу в крові та у разі необхідності –
корекція дозування.

Інгібітори mTOR (мішені рапаміцину)

Інгібітори mTOR, такі як сиролімус,
темсиролімус та еверолімус, є субстратами CYP3A. Амлодипін – слабкий інгібітор
CYP3A. При одночасному застосуванні інгібіторів mTOR амлодипін може підвищувати
їхній вплив.

Циклоспорин

У проспективному дослідженні у пацієнтів з трансплантованою
ниркою спостерігалося в середньому на 40 % підвищення рівня циклоспорину при
застосуванні одночасно з амлодипіном. Одночасне застосування препарату Олместад
Тріо та циклоспорину підвищує системну дію останнього. Під час такого лікування
необхідно забезпечувати контроль рівня циклоспорину та у разі необхідності –
корекцію його дози.

Потенційно можливі взаємодії з
гідрохлоротіазидом

Одночасне застосування не
рекомендується

Лікарські засоби, що впливають на концентрацію калію в
крові

Гіпокаліємічна дія гідрохлоротіазиду
може посилюватися при його одночасному застосуванні з іншими лікарськими
засобами, що спричинюють втрату калію та гіпокаліємію (наприклад, з
калійуретичними діуретиками, проносними засобами, кортикостероїдами, АКТГ, амфотерицином,
карбеноксолоном, пеніциліном G натрію та похідними саліцилової кислоти). Тому
застосовувати гідрохлоротіазид одночасно з цими препаратами не рекомендується.

Одночасне застосування, що вимагає
особливої уваги

Cолі кальцію

За рахунок уповільнення екскреції
кальцію тіазидні діуретики можуть збільшувати його концентрацію в сироватці
крові. Якщо необхідно застосовувати препарати кальцію, рівень його концентрації
в сироватці крові потрібно контролювати, а відповідну дозу кальцію –
коригувати.

Холестирамінові та холестиполові
смоли

У разі наявності аніонообмінних смол
погіршується всмоктування гідрохлоротіазиду з травного тракту.

Серцеві глікозиди

Застосування серцевих глікозидів
призводить до того, що гіпокаліємія та гіпомагніємія, які спричинюються тіазидами,
збільшують ризик аритмій.

Препарати,
що спричиняють зміни рівня калію в сироватці крові

Гіпокаліємія є сприятливим фактором для розвитку шлуночкової
тахікардії типу пірует (шлуночкової тахікардії). Періодичний контроль калію в
сироватці крові та ЕКГ рекомендується проводити, коли препарат Олместад Тріо
застосовують з лікарськими засобами, що спричиняють порушення рівня калію в
сироватці крові (наприклад, глікозиди та антиаритмічні засоби), та лікарськими
засобами, що спричиняють розвиток шлуночкової тахікардії типу пірует (torsades de pointes) (включаючи деякі
антиаритмічні засоби):

- антиаритмічні препарати класу Iа (наприклад, хінідин,
гідрохінідин, дизопірамід);

- антиаритмічні препарати класу III (наприклад, аміодарон,
соталол, дофетилід, ібутилід);

- деякі антипсихотики (наприклад, тіоридазин, хлорпромазин,
левомепромазин, трифлуоперазин, ціамазин, сульпірид, султоприд, амісульпід,
тіаприд, пімозид, галоперидол, дроперидол);

- інші лікарські засоби (наприклад, бепридил, цизаприд,
дифеманіл, еритроміцин IV, галофантрин, мізоластин, пентамідин, спарфлоксацин,
терфенадин, вінхамін IV).

Недеполяризуючі релаксанти скелетних
м’язів (наприклад, тубокурарин)

Гідрохлоротіазид може посилювати
ефективність недеполяризуючих релаксантів скелетних м’язів.

Антихолінергічні засоби (наприклад, атропін та біпериден)

Знижуючи моторику травного тракту та
швидкість спорожнення шлунка, антихолінергічні засоби можуть збільшувати
біодоступність тіазидних діуретиків.

Антидіабетичні лікарські засоби (пероральні
препарати та інсулін)

Терапія тіазидом може впливати на
толерантність до глюкози. Може бути необхідна корекція дози цукрознижувальних
засобів (див. розділ «Особливості застосування»).

Метформін

Метформін слід з обережністю застосовувати
через ризик розвитку лактоацидозу, спричиненого функціональною нирковою
недостатністю, яка іноді виникає внаслідок застосування гідрохлоротіазиду.

Бета-блокатори та діазоксид

Гіперглікемічна дія
бета-адреноблокаторів та діазоксиду може посилюватися під впливом тіазидів.

Пресорні аміни (наприклад,
норадреналін)

Ефективність пресорних амінів може
знижуватися.

Лікарські засоби, які застосовуються
для лікування подагри (пробенецид, сульфінпіразон та алопуринол)

Оскільки гідрохлоротіазид іноді
викликає збільшення концентрації сечової кислоти в сироватці крові, може бути
необхідна корекція дози урикозуричних препаратів для лікування подагри. Крім
того, іноді необхідно збільшити дозу пробенециду або сульфінпіразону. У разі
застосування алопуринолу одночасно з тіазидом частота алергічних реакцій на
алопуринол може збільшуватися.

Амантадин

Тіазиди можуть збільшувати ризик
розвитку побічних реакцій, спричинених амантадином.

Цитостатики (наприклад,
циклофосфамід, метотрексат)

Тіазиди можуть знижувати виведення
нирками протипухлинних препаратів та посилювати їхню пригнічувальну дію на
кістковий мозок.

Саліцилати

У разі прийому саліцилатів у високих
дозах гідрохлоротіазид може посилювати їхню токсичну дію на центральну нервову
систему.

Метилдопа

У публікаціях описано окремі випадки
гемолітичної анемії в результаті застосування гідрохлоротіазиду в комбінації з
метилдопою.

Циклоспорин

Одночасне застосування тіазидів з
циклоспорином може збільшувати ризик гіперурикемії та ускладнень, аналогічних
подагрі.

Тетрациклін

Застосування тіазидів одночасно з
тетрацикліном збільшує ризик уремії, що спричинюється тетрацикліном.
Доксицикліну цей ефект, ймовірно, не стосується.

Особливості застосування.

Пацієнти з гіповолемією або дефіцитом натрію

У пацієнтів зі зниженим об’ємом циркулюючої крові та (або) низьким рівнем
натрію, обумовленими інтенсивною терапією діуретиками, низькосольовою дієтою,
діареєю або блюванням, може виникати клінічно виражена артеріальна гіпотензія,
особливо після першого прийому препарату. До початку застосування препарату Олместад Тріо зазначені вище
явища слід усунути.

Інші явища, що супроводжуються стимуляцією РААС

Пацієнти, у яких судинний тонус та функція нирок значною мірою залежать від
активності РААС (наприклад, у разі тяжкої застійної серцевої недостатності або
патології нирок, включаючи стеноз ниркової артерії), можуть реагувати на інші
препарати, що впливають на цю систему, появою гострої артеріальної гіпотензії,
азотемії, олігурії, в окремих випадках – гострої ниркової недостатності.

Реноваскулярна гіпертензія

Застосування препаратів, що впливають на РААС, пацієнтам із двобічним
стенозом ниркових артерій або стенозом артерії єдиної функціонуючої нирки
пов’язано з підвищеним ризиком розвитку тяжкої артеріальної гіпотензії та
ниркової недостатності.

Порушення функції нирок та трансплантація нирки

При застосуванні препарату Олместад Тріо пацієнтам із порушеннями функції
нирок рекомендується періодичний контроль рівня калію та креатиніну в сироватці
крові. Застосування препарату Олместад Тріо не рекомендовано пацієнтам із
тяжкими порушеннями функції нирок (кліренс креатиніну < 30 мл/хв) (див.
розділи «Фармакологічні властивості», «Протипоказання» та «Спосіб застосування
та дози»).

У пацієнтів з порушеннями функції нирок може розвинутися азотемія,
спричинена діуретиком.

Якщо наявні ознаки загострення порушення функції нирок, необхідно
переглянути терапію та розглянути можливість припинення застосування
діуретиків.

Досвід застосування препарату Олместад Тріо пацієнтам, які нещодавно
перенесли трансплантацію нирки або з термінальною нирковою недостатністю
(кліренс креатиніну       < 12 мл/хв),
відсутній.

Подвійна блокада
РААС

Одночасне застосування інгібіторів АПФ, БРА або
аліскірену збільшує ризик розвитку артеріальної гіпотензії, гіперкаліємії і
зниження функції нирок (у тому числі гострої ниркової недостатності). Тому
подвійна блокада РААС на тлі одночасного застосування інгібіторів АПФ, БРА або
аліскірену не рекомендується (див. розділи «Фармакологічні властивості» та «Взаємодія
з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»).

Якщо терапія з подвійною блокадою є абсолютно
необхідною, то вона повинна проводитися тільки під наглядом фахівця, а також на
тлі ретельного спостереження за функцією нирок, рівнем електролітів і
артеріальним тиском.

Пацієнтам із діабетичною нефропатією не слід одночасно
застосовувати інгібітори АПФ та БРА.

Порушення функції печінки

У пацієнтів із порушеннями функції печінки збільшується рівень олмесартану
медоксомілу та амлодипіну (див. розділ «Фармакологічні властивості»). Крім
того, у пацієнтів з порушеннями функції печінки або прогресуючим захворюванням
печінки незначні порушення водно-електролітного балансу на тлі терапії
тіазидами можуть спричинити печінкову кому. З цієї причини пацієнтам із
порушеннями функції печінки легкого та середнього ступеня тяжкості препарат
слід застосовувати з обережністю. Для хворих із порушеннями функції печінки середнього
ступеня доза олмесартану медоксомілу не повинна перевищувати 20 мг (див.
розділ «Спосіб застосування та дози»).

Під час лікування пацієнтів із порушеннями функції печінки застосування
амлодипіну слід починати з найнижчої дози та приділяти особливу увагу як на
початку лікування, так і під час підвищення дози.

Застосування препарату Олместад Тріо пацієнтам із тяжкою печінковою
недостатністю, холестазом чи непрохідністю жовчних проток протипоказане (див.
розділ «Протипоказання»).

Стеноз устя аорти та мітральний стеноз, гіпертрофічна обструктивна
кардіоміопатія

Як і у разі застосування інших вазодилататорів, олмесартану медоксоміл з
обережністю призначають при стенозі устя аорти або мітральному стенозі, а також
при обструктивній гіпертрофічній кардіоміопатії.

Первинний альдостеронізм

Пацієнти з первинним альдостеронізмом зазвичай не реагують на
антигіпертензивні засоби, що пригнічують ренін-ангіотензинову систему. Тому лікарський
засіб Олместад Тріо таким пацієнтам не
рекомендований.

Метаболічні та ендокринні ефекти

Препарати групи тіазидів можуть спричинювати порушення толерантності до
глюкози. Пацієнтам із цукровим діабетом потрібно коригувати дозу інсуліну або
пероральних цукрознижувальних засобів (див. розділ «Взаємодія з іншими
лікарськими засобами та інші види взаємодій»). Застосування тіазидів може спричинити
розвиток прихованого цукрового діабету.

На тлі прийому тіазидних діуретиків можуть виникати такі побічні реакції,
як підвищення рівня холестерину та тригліцеридів. У низці випадків застосування
тіазидів може спричинити розвиток гіперурикемії або подагри.

Електролітні порушення

Як і у разі застосування будь-яких діуретиків, при застосуванні
гідрохлоротіазиду слід з певним інтервалом контролювати сироваткову концентрацію
електролітів. Препарати групи тіазидів, у тому числі гідрохлоротіазид, можуть спричиняти
порушення водно-електролітного балансу (у тому числі гіпокаліємію,
гіпонатріємію та гіпохлоремічний алкалоз). Ознаками порушень
водно-електролітного балансу є сухість у роті, спрага, слабкість, тривалий сон,
сонливість, занепокоєння, м’язовий біль або судоми, м’язова стомлюваність,
артеріальна гіпотензія, олігурія, тахікардія та порушення з боку травного
тракту, зокрема нудота та блювання (див. розділ «Побічні реакції»). Ризик
розвитку гіпокаліємії найвищий при цирозі печінки, раптовому збільшенні
діурезу, недостатньому прийомі електролітів внутрішньо, а також при
застосуванні кортикостероїдів та АКТГ як супутніх препаратів (див. розділ
«Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»). З іншого
боку, внаслідок блокади рецепторів ангіотензину II (AT1) олмесартану
медоксомілом, що входить до складу препарату Олместад Тріо, можлива
гіперкаліємія, особливо у пацієнтів з порушеннями функції нирок та/або із
серцевою недостатністю, а також у пацієнтів із цукровим діабетом. Пацієнтам
цієї групи концентрацію калію в сироватці крові слід контролювати належним
чином. Препарат Олместад
Тріо слід з обережністю застосовувати одночасно з препаратами калію,
калійзберігаючими діуретиками, калійвмісними замінниками харчової солі та
іншими препаратами, які можуть підвищувати концентрацію калію в крові
(наприклад, гепарин). Даних про те, що олмесартану медоксоміл може послаблювати
або запобігати гіпонатріємії, що спричинюється діуретиками, немає. Дефіцит
хлоридів зазвичай характеризується низьким ступенем тяжкості та не вимагає
спеціального лікування. Тіазиди можуть знижувати виведення кальцію зі сечею та
спричиняти легке та скороминуще підвищення його концентрації в сироватці крові
за відсутності будь-яких порушень метаболізму кальцію. Гіперкальціємія може
свідчити про прихований паратиреотоксикоз. Перед дослідженням функції
паращитовидних залоз тіазиди потрібно відмінити. Тіазиди посилюють виведення із
сечею магнію, що може призводити до гіпомагніємії. У пацієнтів з набряками може
в жарку погоду виникати гіпонатріємія розбавлення.

Гіпонатріємія та синдром
неадекватної секреції антидіуретичного гормону (СНАДГ)

СНАДГ та подальша
гіпонатріємія спостерігалися у деяких пацієнтів, які застосовували квінаприл та
інші інгібітори АПФ. Рекомендується регулярний контроль рівня натрію в
сироватці крові у пацієнтів літнього віку та інших пацієнтів із ризиком
гіпонатріємії.

Препарати літію

Як і інші лікарські засоби, що містять блокатори рецепторів ангіотензину II
у комбінації з тіазидом, препарат Олместад
Тріо не рекомендується застосовувати одночасно з препаратами літію (див. розділ
«Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»).

Серцева
недостатність

Через пригнічення РААС можлива зміна функції нирок у схильних до цього
пацієнтів.

У пацієнтів з тяжкою серцевою недостатністю, у яких можлива залежність
функції нирок від активності РААС, лікування інгібіторами АПФ та антагоністами
рецепторів ангіотензину може супроводжуватися олігурією та/або прогресуючою
азотемією, рідко – гострою нирковою недостатністю з можливим летальним
наслідком.

Лікування пацієнтів із серцевою недостатністю потребує особливої уваги. У
довгостроковому плацебо-контрольованому дослідженні амлодипіну у пацієнтів з
тяжкою серцевою недостатністю (NYHA III і IV) кількість повідомлень про
розвиток набряку легень у групі амлодипіну була більшою порівняно з групою
плацебо (див. розділ «Фармакологічні властивості»). Блокатори кальцієвих
каналів, включаючи амлодипін, слід з обережністю застосовувати пацієнтам із
застійною серцевою недостатністю, оскільки ці препарати можуть підвищувати
ризик виникнення ускладнень з боку серцево-судинної системи в майбутньому і
смертність.

Спру-подібна ентеропатія

У дуже рідкісних
випадках повідомляли про тяжку хронічну діарею зі значною втратою маси тіла, що
розвинулася через кілька місяців або років після початку лікування у пацієнтів,
які приймали олмесартан; причиною її виникнення є, імовірно, місцева
відстрочена реакція гіперчутливості. Результати біопсії слизової кишечнику у
таких пацієнтів часто демонстрували атрофію кишкових ворсинок. Якщо дані
симптоми виникнуть у пацієнта під час лікування олмесартаном і якщо можна виключити
іншу ймовірну етіологію, терапію олмесартаном слід негайно відмінити та не
відновлювати у майбутньому. Якщо діарея не зникне впродовж одного тижня після
закінчення прийому лікарського засобу, слід звернутися до спеціаліста
(наприклад, до гастроентеролога).

Хоріоїдальний випіт, гостра міопія та вторинна
закритокутова глаукома

Препарати, що містять сульфонамід або похідні сульфонаміду, можуть
викликати ідіосинкратичну реакцію, що спричиняє хоріоїдальний випіт з дефектом
зорового поля, транзиторною міопією та гостру закритокутову глаукому. Симптоми
включають гострий початок зниження гостроти зору або появи болю в очах та
зазвичай виникають протягом проміжку часу від декількох годин до декількох
тижнів після початку лікування. Нелікований напад гострої закритокутової
глаукоми може призвести до стійкої втрати зору. Насамперед слід якнайшвидше
відмінити прийом препарату. Якщо внутрішньоочний тиск не піддається контролю,
може виникнути необхідність прийняття рішення про негайне терапевтичне або
хірургічне лікування. Фактором ризику розвитку закритокутової глаукоми може
бути наявність в анамнезі алергії на сульфонаміди або пеніцилін (див. розділ
«Побічні реакції»).

Вагітність

Антагоністи рецепторів ангіотензину ІІ
протипоказані під час вагітності. Якщо терапію антагоністами рецепторів
ангіотензину ІІ необхідно продовжити, а пацієнтка планує вагітність, необхідно
застосувати альтернативні антигіпертензивні препарати, які мають визначений
профіль безпеки при застосуванні під час вагітності. Якщо вагітність підтверджується
під час лікування антагоністами ангіотензину ІІ, лікування слід негайно
припинити і в разі потреби лікарський засіб необхідно замінити іншим лікарським
засобом (див. розділи «Протипоказання» та «Застосування у період вагітності або
годування груддю»).

Діти

Препарат Олместад Тріо не призначають дітям та підліткам (віком до 18
років).

Пацієнти літнього
віку

Підвищувати дозу лікарського засобу хворим літнього віку потрібно з
обережністю (див. розділ «Фармакологічні властивості»).

Фотосенсибілізація

Повідомлялося про випадки фоточутливості під час застосування тіазидних
діуретиків (див. розділ «Побічні реакції»). Якщо така реакція проявляється під
час терапії препаратом Олместад Тріо, його застосування необхідно припинити. У
разі повторного прийому діуретиків рекомендується уникати прямого сонячного та
штучного УФ-випромінювання.

Немеланомний рак
шкіри

Результати двох фармакоепідеміологічних досліджень населення Данії
показали підвищений ризик немеланомного раку шкіри та раку губи
(базальноклітинна карцинома, плоскоклітинна карцинома), пов’язаний із сукупною
дозою гідрохлоротіазиду. Фотосенсибілізація під час застосування
гідрохлоротіазиду може стати причиною розвитку немеланомного раку шкіри.

Пацієнтів, які приймають гідрохлоротіазид, слід повідомити про ризик
немеланомного раку шкіри або раку губи та порекомендувати регулярно перевіряти
шкіру щодо появи нових утворень або про будь-які підозрілі ураження шкіри.
Пацієнтам слід порекомендувати обмежити вплив сонячних та ультрафіолетових
променів, користуватися належним захистом під час перебування під дією сонячних
або УФ-променів, щоб мінімізувати ризик раку шкіри. Підозрілі ураження шкіри
слід перевіряти, можливо, за допомогою гістологічного дослідження біопсійного
матеріалу. Крім того, слід з обережністю призначати застосування препаратів, що
містять гідрохлоротіазид, пацієнтам із немеланомним раком шкіри в анамнезі
(див. розділ «Побічні реакції»).

Гостра
респіраторна токсичність

Після прийому
гідрохлоротіазиду були дуже рідкісні тяжкі випадки гострої респіраторної
токсичності, включаючи гострий респіраторний дистрес-синдром (ГРДС). Набряк
легень зазвичай розвивається протягом декількох хвилин або годин після прийому
гідрохлоротіазиду. На початку симптоми включають задишку, гарячку, легеневі
погіршення стану і гіпотонію. Якщо є підозра на
ГРДС, необхідно відмінити застосування лікарського засобу Олместад Тріо  та провести відповідне лікування.
Гідрохлоротіазид не слід призначати пацієнтам, які раніше перенесли ГРДС після
прийому гідрохлоротіазиду.

Інші запобіжні заходи

Надмірне зниження
артеріального тиску у пацієнтів з генералізованим атеросклерозом, ішемічною
хворобою серця або ішемічним ураженням головного мозку може призвести до
інфаркту міокарда або інсульту.

Ризик алергічних
реакцій на гідрохлоротіазид вищий у пацієнтів з алергією або бронхіальною
астмою в анамнезі, проте такі реакції можуть виникати і в пацієнтів без таких
захворювань в анамнезі.

За даними наукової
літератури, діуретики тіазидового ряду можуть викликати загострення або
активацію системного червоного вовчака.

Як і у разі
застосування інших антагоністів ангіотензину ІІ, антигіпертензивна дія
препарату Олместад Тріо у хворих негроїдної раси може бути дещо меншою, ніж у
інших хворих, проте цей ефект не спостерігався у процесі трьох досліджень,
серед учасників яких були пацієнти негроїдної раси (30 %) (див. розділ
«Фармакологічні властивості»).

Цей препарат
містить менше 1 ммоль натрію (23 мг) на одну таблетку, вкриту плівковою
оболонкою, тобто є безнатрієвим.

Лікарський засіб містить лактозу, тому його не слід
призначати пацієнтам з уродженою непереносимістю галактози, недостатністю
лактази або з порушеннями всмоктування глюкози і галактози.

Застосування у період вагітності або
годування груддю.

Вагітність

Лікарський засіб Олместад
Тріо не застосовувати вагітними або жінками, які планують
завагітніти. Якщо під час застосування цього лікарського засобу підтверджується
вагітність, його застосування необхідно негайно припинити і замінити іншим
лікарським засобом, дозволеним до застосування вагітним (див. розділи
«Протипоказання» та «Особливості застосування»).

Олмесартану медоксоміл

Застосування
антагоністів рецептора ангіотензину II не рекомендується у I триместрі
вагітності. Застосування антагоністів ангіотензину II протипоказане у II та III
триместрах вагітності.

Епідеміологічні дані про ризик тератогенності, викликаної експозицією інгібіторів АПФ протягом I триместру вагітності, не були вирішальними, однак невелике збільшення ризику не може бути виключено. Хоча немає епідеміологічної інформації про ризик застосування антагоністів рецепторів ангіотензину II, подібні ризики не можна виключити. Якщо необхідно продовжувати терапію антагоністами ангіотензинових рецепторів пацієнтам, які планують вагітність, потрібно перевести на альтернативні антигіпертензивні препарати, що мають встановлений профіль безпеки для застосування під час вагітності. Коли вже діагностована вагітність, лікування антагоністами ангіотензину II необхідно негайно припинити і, якщо необхідно, розпочати альтернативну терапію.

У II та
III триместрах вагітності антагоністи рецепторів ангіотензину II чинять
токсичну дію на плід (пригнічення функції нирок, олігогідрамніон, затримка
осифікації кісток черепа) та новонародженого (ниркова недостатність,
артеріальна гіпотензія, гіперкаліємія).

Якщо вплив антагоністів рецепторів ангіотензину II розпочався з ІІ триместру вагітності, рекомендується ультразвукове дослідження функції нирок і черепа.

Слід уважно обстежити на гіпотонію немовлят, матері яких приймали антагоністи рецепторів ангіотензину II (див. розділи «Протипоказання» та «Особливості застосування»).

Гідрохлоротіазид

Досвід застосування гідрохлоротіазиду під час
вагітності, особливо в І триместрі, обмежений. Результатів експериментальних
досліджень на тваринах недостатньо. Гідрохлоротіазид проникає через
плацентарний бар’єр. З огляду на механізм дії гідрохлоротіазиду, його
застосування в ІІ і ІІІ триместрах вагітності може викликати порушення
фетоплацентарного кровотоку та шкідливо діяти на плід і новонародженого,
викликаючи жовтяницю, електролітні порушення і тромбоцитопенію.

Гідрохлоротіазид не призначений для лікування
водянки у вагітних, артеріальної гіпертензії вагітних або прееклампсії,
оскільки він може викликати зменшення об’єму плазми і гіпоперфузію плаценти та
при цьому не бути ефективним для лікування захворювання.

Гідрохлоротіазид також не рекомендується
застосовувати для лікування есенціальної гіпертензії у вагітних, за винятком
тих окремих випадків, коли не можна призначати інші препарати.

Амлодипін

Дані, отримані у процесі спостережень за
обмеженою кількістю вагітних жінок, не показали, що амлодипін або інші
антагоністи кальцієвих рецепторів чинять шкідливий вплив на здоров’я плода.
Однак при цьому є ризик подовження тривалості пологів.

Період годування груддю

Оскільки відсутня інформація щодо застосування препарату Олместад Тріо у період годування груддю, препарат Олместад Тріо не рекомендується призначати жінкам, які годують груддю. Рекомендується використовувати інші альтернативні методи лікування з краще встановленим профілем безпеки під час годування груддю, особливо під час годування новонароджених або недоношених дітей.

Олмесартан проникає в молоко лактуючих щурів. Однак невідомо, чи проникає олмесартан у грудне молоко людини. Невідомо, чи проникає амлодипін у грудне молоко.

Амлодипін проникає у грудне молоко людини. Частка материнської дози, яку отримує немовля, оцінюється з інтерквартильним діапазоном 3–7 % з максимальним значенням 15 %. Вплив амлодипіну на немовлят невідомий.

Аналогічні блокатори кальцієвих каналів типу дигідропіридину секретуються в грудне молоко. Гідрохлоротіазид проникає у грудне молоко у невеликих кількостях. Застосування тіазидів у високих дозах, що викликають сильний діурез, може перешкоджати виробленню грудного молока. Застосування препарату Олместад Тріо під час годування груддю не рекомендується. Якщо препарат Олместад Тріо застосовується під час годування груддю, його доза повинна бути максимально низькою.

Фертильність

Повідомлялося
про випадки, коли у деяких пацієнтів, які приймали блокатори кальцієвих
каналів, виникали оборотні біохімічні зміни в головці сперматозоїда. Клінічних
даних щодо потенційного впливу амлодипіну на фертильність недостатньо. У
дослідженні на щурах було виявлено побічну дію на фертильність самців (див.
розділ «Фармакологічні властивості»).

Здатність впливати на швидкість
реакції при керуванні автотранспортом або іншими механізмами.

Не проводилося жодних досліджень впливу на швидкість реакції при керуванні автотранспортом або іншими механізмами. Однак слід мати на увазі, що пацієнти, які проходять антигіпертензивну терапію, можуть іноді мати запаморочення, головний біль, нудоту або втому, що може погіршити їхню реакцію. Рекомендується бути обережним, особливо на початку лікування.

Спосіб застосування та дози.

Дорослі

Таблетки препарату Олместад Тріо
приймають 1 раз на добу незалежно від вживання їжі.

Таблетку слід запивати достатньою
кількістю рідини (наприклад, стаканом води). Таблетку не слід розжовувати.
Препарат потрібно приймати кожного дня в один і той самий час.

Додаткова терапія

Препарат Олместад Тріо 20 мг/5 мг/12,5 мг
можна застосовувати пацієнтам, у яких артеріальний тиск недостатньо
контролюється при застосуванні олмесартану медоксомілу 20 мг і амлодипіну
5 мг як двокомпонентної комбінації.

Препарат Олместад Тріо 40 мг/10 мг/12,5 мг
можна застосовувати пацієнтам, у яких артеріальний тиск недостатньо
контролюється при застосуванні олмесартану медоксомілу 40 мг і амлодипіну
10 мг як двокомпонентної комбінації.

Перед тим як перейти на
трикомпонентну комбінацію, рекомендується поступове титрування дозування
окремих компонентів. Якщо клінічно доречно, можна розглянути пряму заміну
двокомпонентної комбінації на трикомпонетну комбінацію.

Замісна терапія

Пацієнти, які застосовують одночасно
стабільні дози олмесартану медоксомілу, амлодипіну і гідрохлоротіазиду як
двокомпонентний лікарський засіб (олмесартану медоксоміл і амлодипін або
олмесартану медоксоміл і гідрохлоротіазид) і однокомпонентного лікарського
засобу (гідрохлоротіазид або амлодипін), можуть перейти на лікарський засіб Олместад
Тріо, що містить ті ж дози компонентів.

Максимальна доза лікарського засобу
Олместад Тріо становить 40 мг/10 мг/25 мг на добу.

Пацієнти літнього
віку (віком від 65 років)

Пацієнтам літнього віку
рекомендується застосовувати препарат з обережністю, частіше контролюючи
артеріальний тиск, особливо при прийомі максимальної дози Олместад
Тріо 40 мг/10
мг/12,5 мг на добу.

Потрібно з обережністю підвищувати
дозу пацієнтам літнього віку (див. розділи «Фармакологічні властивості» та
«Особливості застосування»).

Інформація щодо застосування лікарського
засобу Олместад Тріо пацієнтам віком від 75 років дуже обмежена. Необхідна
надзвичайна обережність, включаючи частіший моніторинг артеріального тиску.

Порушення функції нирок

Максимальна доза для пацієнтів з
порушеннями функції нирок легкого та середнього ступеня (кліренс креатиніну 30–60
мл/хв) становить 20 мг/5 мг/12,5 мг на добу через обмежений
досвід прийому 40 мг олмесартану медоксомілу пацієнтам цієї групи.

Пацієнтам із помірними порушеннями
функції нирок рекомендується контроль концентрації калію та креатиніну в
сироватці крові.

Лікарський засіб Олместад Тріо протипоказаний
пацієнтам з тяжкими порушеннями функції нирок (кліренс креатиніну < 30
мл/хв) (див. розділи «Фармакологічні властивості», «Протипоказання» та
«Особливості застосування»).

Порушення функції печінки

Лікарський засіб Олместад Тріо слід з
обережністю застосовувати пацієнтам з порушеннями функції печінки легкого
ступеня (див. розділи «Фармакологічні властивості» та «Особливості
застосування»).

Для пацієнтів із порушеннями функції
печінки помірного ступеня максимальна доза не повинна перевищувати 20 мг/5 мг/12,5 мг
1 раз на добу. Рекомендується ретельно контролювати артеріальний тиск та
функцію нирок у пацієнтів з порушеннями функції печінки.

Як і щодо всіх антагоністів кальцію, у пацієнтів з
дисфункцією печінки подовжується час напіввиведення амлодипіну; рекомендації з
дозування не встановлені. Тому таким пацієнтам препарат Олместад Тріо слід
призначати з обережністю. Фармакокінетика амлодипіну у пацієнтів з порушеннями
функції печінки тяжкого ступеня не вивчена. Прийом амлодипіну пацієнтам із
порушеннями функції печінки тяжкого ступеня слід починати з найнижчої дози і
повільно її підвищувати.

Застосування препарату Олместад Тріо
протипоказано пацієнтам з тяжкими порушеннями функції печінки, холестазом або
біліарною обструкцією (див. розділ «Протипоказання»).

Діти.

Лікарський засіб Олместад Тріо не
рекомендується застосовувати дітям та підліткам (віком до 18 років) через
недостатність даних про безпеку застосування та ефективність.

Передозування.

Симптоми

Максимальна доза препарату Олместад
Тріо становить 40 мг/10 мг/25 мг
1 раз на добу. Немає інформації про передозування лікарського засобу Олместад
Тріо у людей. Найбільш вірогідним ефектом
передозування є артеріальна гіпотензія.

Найбільш вірогідним ефектом
передозування олмесартану медоксомілу є артеріальна гіпотензія та тахікардія;
брадикардія може бути виявлена, якщо відбувається парасимпатична (вагальна)
стимуляція.

Передозування амлодипіну може
призвести до надмірної периферичної вазодилатації з вираженою артеріальною гіпотензією
та, можливо, рефлекторною тахікардією. Повідомлялося про виражену та потенційно
тривалу системну артеріальну гіпотензію, що включає в себе шок зі смертельним
результатом.

Рідко
повідомляється про некардіогенний набряк легень як наслідок передозування
амлодипіну, що може проявлятися з відстроченим початком (24–48 годин після
прийому) та потребує штучної вентиляції легень. Ранні реанімаційні заходи (включаючи
перевантаження рідиною) для підтримання перфузії та серцевий викид можуть
розглядатися як провокуючі фактори.

Передозування гідрохлоротіазидом
пов’язане з порушенням електролітного балансу (гіпокаліємією, гіпохлоремією) та
зневодненням внаслідок надмірного діурезу.

Найпоширенішими симптомами
передозування є нудота та сонливість. Гіпокаліємія може призвести до спазму
м’язів та/або вираженої серцевої аритмії, пов’язаної з одночасним прийомом
глікозидів або деяких антиаритмічних лікарських засобів.

Лікування

У разі передозування лікарського
засобу Олместаду Тріо лікування симптоматичне та
підтримуюче і залежить від часу, що пройшов після прийому, та тяжкості
симптомів.

Якщо прийом відбувався недавно, може
бути розглянуто промивання шлунка. У здорових добровольців введення
активованого вугілля одразу або до 2 годин після прийому амлодипіну істотно
зменшує всмоктування амлодипіну.

Клінічно значуща артеріальна гіпотензія,
викликана передозуванням лікарського засобу Олместад
Тріо, вимагає активної підтримки серцево-судинної
системи: ретельний контроль функції серця та легенів, надання пацієнту
горизонтального положення з припіднятими нижніми кінцівками, контроль об’єму
циркулюючої рідини та діурезу. Вазоконстриктор може бути корисним для
відновлення судинного тонусу та артеріального тиску за умови, що немає протипоказань
до його застосування. Внутрішньовенний глюконат кальцію може бути корисним при
поверненні ефекту блокади кальцієвих каналів.

Сироваткові електроліти та креатинін
слід часто контролювати. Якщо виникає артеріальна гіпотензія, пацієнт повинен
бути у лежачому положенні та отримувати замісну терапію сольовими розчинами.

Оскільки амлодипін сильно
зв’язується з білками, діаліз не може бути корисним.

Ступінь виведення олмесартану та
гідрохлоротіазиду за допомогою гемодіалізу не встановлено.

Побічні реакції.

Безпека застосування препарату Олместад Тріо була досліджена у клінічних випробуваннях за участю 7826 пацієнтів, які застосовували олмесартану медоксоміл у комбінації з амлодипіном і гідрохлоротіазидом.

Побічні реакції, що спостерігалися під час
клінічних досліджень та протягом післяреєстраційних досліджень з безпеки, а
також побічні реакції, про які були спонтанні повідомлення, представлено у
нижченаведеній таблиці 1 для лікарського засобу Олместад Тріо, а також для його
окремих компонентів – олмесартану медоксомілу, амлодипіну і гідрохлоротіазиду –
на основі відомої характеристики безпеки окремих компонентів.

Під час лікування препаратом Олместад Тріо найчастіше повідомляється про такі побічні реакції: периферичний набряк, головний біль і запаморочення.

Для позначення частоти виникнення побічних
реакцій використовувалася така класифікація: дуже часто (≥1/10), часто
(≥1/100, <1/10), нечасто (≥1/1000, <1/100), рідко
(≥1/10000, <1/1000), дуже рідко (<1/10000), частота невідома
(неможливо оцінити на основі наявних даних).

Таблиця 1

Опис побічних реакцій для
препарату Олместад Тріо та його окремих компонентів

MedDRA

Органи та системи

Побічна дія

Частота

Олместад Тріо

олмесартан

амлодипін

гідрохлоротіазид

Інфекції
та інвазії

інфекції верхніх дихальних шляхів

часто

назофарингіт

часто

інфекції сечовивідних шляхів

часто

часто

сіалоаденіт

рідко

Новоутво-рення
злоякісні, доброякісні та неуточнені (а також кісти та поліпи)

немеланомний рак шкіри

(базальноклітинна карцинома та

плоскоклітинна карцинома)

частота невідома

З боку
крові та лімфатичної системи

лейкопенія

дуже рідко

рідко

тромбоцитопенія

нечасто

дуже рідко

рідко

супресія кісткового мозку

рідко

нейтропенія/

агранулоцитоз

рідко

гемолітична анемія

рідко

апластична анемія

рідко

З боку
імунної системи

анафілактична реакція

нечасто

гіперчутливість до препарату

дуже рідко

Порушення
харчування та обміну речовин

гіперкаліємія

нечасто

рідко

гіпокаліємія

нечасто

часто

анорексія

нечасто

глюкозурія

часто

гіперкальціємія

часто

гіперглікемія

дуже рідко

часто

гіпомагніємія

часто

гіпонатріємія

часто

гіпохлоремія

часто

гіпертригліцеридемія

часто

дуже часто

гіперхолестеринемія

дуже часто

гіперурикемія

часто

дуже часто

гіпохлоремічний алкалоз

дуже рідко

гіперамілаземія

часто

Порушення
з боку ендокринної системи

синдром неадекватної секреції
антидіуретичного гормону (СНАДГ)

частота невідома

З боку
психіки

сплутаність свідомості

рідко

часто

депресія

нечасто

рідко

апатія

рідко

дратівливість

нечасто

збуджений стан

рідко

зміна настрою (у тому числі тривога)

нечасто

порушення сну (у тому    числі безсоння)

нечасто

рідко

Неврологічні
розлади

запаморочення

часто

часто

часто

часто

головний біль

часто

часто

часто

рідко

постуральне  запаморочення

нечасто

втрата свідомості

нечасто

дисгевзія

нечасто

гіпертонус

дуже рідко

гіпоестезія

нечасто

парестезія

нечасто

рідко

периферична нейропатія

дуже рідко

сонливість

часто

втрата свідомості

нечасто

судоми

рідко

втрата апетиту

нечасто

тремор

нечасто

екстрапірамідальні  розлади

частота    невідома

З боку
органів зору

порушення зору (у тому числі диплопія,
розмитість зору)

часто

рідко

зниження  сльозовиділення

рідко

загострення міопії

нечасто

ксантопсія

рідко

гостра міопія, гостра закритокутова глаукома
(див. розділ «Особливості застосування»)

частота  невідома

хоріоїдний випіт

частота  невідома

З боку
органів слуху і рівноваги

запаморочення

нечасто

нечасто

рідко

шум у вухах

нечасто

З боку
серцево-судинної системи

часте серцебиття

часто

часто

тахікардія

нечасто

інфаркт міокарда

дуже рідко

аритмія (у тому числі брадикардія,
шлуночкова тахікардія, миготлива аритмія)

нечасто

рідко

стенокардія

нечасто

нечасто,

у тому числі загострен-ня стенокар-дії

З боку
судин

артеріальна гіпотензія

часто

рідко

нечасто

припливи

нечасто

часто

ортостатична артеріальна
гіпотензія

нечасто

васкуліт (у тому числі
некротизуючий)

дуже рідко

рідко

тромбоз

рідко

емболія

рідко

З боку дихальної
системи, органів грудної клітки та середостін-ня

кашель

нечасто

часто

нечасто

бронхіт

часто

диспное

часто

рідко

фарингіт

часто

риніт

часто

нечасто

гостра інтерстиціальна пневмонія

рідко

респіраторний дистрес

нечасто

набряк легень

рідко

гострий респіраторний
дистрес-синдром (ГРДС)

дуже рідко

З боку
травної системи

діарея

часто

часто

часто

нудота

часто

часто

часто

часто

запор

часто

часто

сухість у роті

нечасто

нечасто

біль у животі

часто

часто

часто

порушення функції кишечнику (у
тому числі запор та діарея)

часто

метеоризм

часто

розлади травлення

часто

часто

гастрит

дуже рідко

подразнення шлунка

часто

гастроентерит

часто

гіперплазія ясен

дуже рідко

паралітична непрохідність
кишечнику

дуже рідко

панкреатит

дуже рідко

рідко

блювання

нечасто

нечасто

часто

спру-подібна ентеропатія (див.
розділ «Особливості застосування»)

дуже рідко

З боку
печінки та жовчо-вивідних шляхів

гепатит

дуже рідко

жовтяниця (холестатична жовтяниця)

дуже рідко

рідко

гострий холецистит

рідко

аутоімунний гепатит*

частота невідома

З боку
шкіри та підшкірної клітковини

алопеція

нечасто

ангіоневротичний набряк

рідко

дуже рідко

алергічний дерматит

нечасто

мультиформна еритема

дуже рідко

еритема

нечасто

реакції типу шкірних проявів
системного червоного вовчака

рідко

екзантема

нечасто

нечасто

ексфоліативний дерматит

дуже рідко

підвищене потовиділення

нечасто

фоточутливість

дуже рідко

нечасто

свербіж

нечасто

нечасто

нечасто

пурпура

нечасто

нечасто

набряк Квінке

дуже рідко

висипання

нечасто

нечасто

нечасто

загострення шкірної форми системного
червоного вовчака

рідко

токсичний епідермальний некроліз

частота невідома

рідко

зміна кольору шкіри

нечасто

синдром Стівенса – Джонсона

дуже рідко

кропив’янка

нечасто

нечасто

нечасто

З боку
опорно-рухового апарату та сполучної тканини

спазм м’язів

часто

рідко

часто

набряк суглобів

часто

слабкість у м’язах

нечасто

рідко

набряк гомілок

часто

артралгія

нечасто

артрит

часто

біль у спині

часто

нечасто

парез

рідко

міалгія

нечасто

нечасто

біль у кістках

часто

З боку
нирок та сечовивідних шляхів

полакіурія

часто

підвищена частота сечовипускання

нечасто

гостра ниркова недостатність

рідко

гематурія

часто

порушення сечовиділення

нечасто

ніктурія

нечасто

інтерстиціальний нефрит

рідко

ниркова недостатність

рідко

рідко

З боку
репродук-тивної системи та грудних залоз

порушення ерекції

нечасто

нечасто

нечасто

гінекомастія

нечасто

Загальні
порушення

астенія

часто

нечасто

часто

периферичний набряк

часто

часто

втома

часто

часто

часто

біль у грудях

часто

нечасто

гарячка

рідко

грипоподібні симптоми

часто

сонливість

рідко

тривожність

нечасто

нечасто

набряк

дуже часто

біль

часто

нечасто

набряк обличчя

нечасто

Лаборатор-ні
та інструмен-тальні дані

підвищення рівня креатиніну у
крові

часто

рідко

часто

підвищення рівня сечовини у крові

часто

часто

часто

підвищення рівня сечової кислоти у
крові

часто

зниження рівня калію у крові

нечасто

підвищення рівня
гамма-глутамілтрансферази у крові

нечасто

підвищення активності
аланінамінотрасферази

нечасто

підвищення активності
аспартатамінотрасфе-рази

нечасто

підвищення рівня печінкових
ферментів

часто

дуже рідко

(у більшості на тлі холеста-зу)

підвищення рівня
креатинінфосфокінази у крові

часто

зменшення маси тіла

нечасто

збільшенням маси тіла

нечасто

*У
післяреєстраційному періоді повідомлялося про випадки виникнення аутоімунного
гепатиту з латентним періодом від кількох місяців до років, що були оборотними
після відміни застосування олмесартану (olmesartan).

Повідомлялося про декілька випадків рабдоміолізу, який
за часом розвитку був пов’язаний з прийомом блокаторів рецепторів ангіотензину
II. У пацієнтів, які приймали амлодипін, повідомлялося про декілька випадків
розвитку екстрапірамідального синдрому.

Немеланомний рак шкіри

Результати
фармакоепідеміологічних досліджень показали підвищений ризик немеланомного раку
шкіри, пов’язаний зі сукупною дозою гідрохлоротіазиду (див. розділи «Фармакологічні
властивості» та «Особливості застосування»).

Побічні реакції, про які повідомляли в клінічних
дослідженнях або про які відомо з постмаркетингового досвіду застосування
фіксованої комбінації олмесартану медоксомілу та амлодипіну, але про які не
повідомляли при застосуванні лікарського засобу Олместад Тріо, монотерапії
олмесартану медоксомілом або монотерапії амлодипіном або повідомляли частіше
при подвійній комбінації, представлено в таблиці 2.

Опис окремих побічних реакцій

Повідомлялося про випадки хоріоїдального випоту з
дефектом зорового поля після застосування тіазиду і тіазидоподібних діуретиків.

Таблиця 2

Комбінація олмесартану медоксомілу
та амлодипіну

Органи та
системи

Частота

Побічні
реакції

З боку імунної системи

рідко

гіперчутливість до лікарського засобу

З боку травної системи

нечасто

біль у верхній ділянці живота

З боку репродуктивної
системи та молочних залоз

нечасто

зниження лібідо

Загальні порушення

часто

набряк
м’яких тканин

нечасто

сонливість

З боку кістково-м’язової
системи та сполучної тканини

нечасто

біль у кінцівках

Наступні побічні реакції стосуються
клінічних досліджень та постмаркетингового застосування фіксованих доз
олмесартану медоксомілу та гідрохлоротіазиду та не стосуються застосування препарату
Олместад Тріо, монотерапії олмесартаном медоксомілом чи гідрохлоротіазидом або
свідчать про вищу частоту побічних реакцій при застосуванні комбінації двох
компонентів (див. таблицю 3).

Таблиця 3

Комбінація олмесартану медоксомілу
та гідрохлоротіазиду

Органи та
системи

Частота

Побічні
реакції

Неврологічні
розлади

рідко

порушення свідомості (втрата
свідомості)

З боку
шкіри та підшкірної клітковини

нечасто

екзема

З боку
опорно-рухового апарату та сполучної тканини

нечасто

біль у кінцівках

Лабораторні
та інструментальні дані

рідко

незначне зниження середніх
показників гемоглобіну та гематокриту

Повідомлення
про побічні реакції

Повідомлення про побічні
реакції після реєстрації лікарського засобу має важливе значення. Це дає змогу
проводити моніторинг співвідношення користь/ризик при застосуванні цього
лікарського засобу. Медичним та фармацевтичним працівникам, а також пацієнтам
або їхнім законним представникам слід повідомляти про усі випадки підозрюваних побічних
реакцій та відсутності ефективності лікарського засобу через автоматизовану
інформаційну систему з фармаконагляду за посиланням: https://aisf.dec.gov.ua.

Термін
придатності. 3 роки.

Умови зберігання.

Лікарський
засіб не вимагає особливих умов зберігання. Зберігати в недоступному для дітей
місці. Зберігати в оригінальній упаковці для захисту від вологи.

Упаковка.

10 таблеток у блістері; по 3 блістери в картонній коробці.

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник.

СТАДА Арцнайміттель АГ (випуск серій).

Місцезнаходження виробника та адреса місця
провадження його діяльності.

Стадаштрассе 2-18, 61118 Бад
Фільбель, Німеччина.