ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

Омепразол
ананта

(Omeprazole ananta)

Склад:

діюча
речовина: омепразол;

1 капсула
містить омепразолу
(у вигляді кишковорозчинних
пелет) 20 мг;

допоміжні
речовини:

у
складі
кишковорозчинних
пелет
омепразолу: маніт
(Е 421), кальцію
карбонат,
натрію
гідрофосфат
дигідрат,
натрію
лаурилсульфат,
цукор,
повідон,
натрію
метилпарабен
(Е 219), натрію
пропілпарабен
(Е 217),
гіпромелоза,
метакрилатного
сополімеру
дисперсія,
натрію
гідроксид,
діетилфталат,
тальк, титану
діоксид (Е 171),
полісорбат 80,
вода очищена;

у
складі
нейтральних
пелет: крохмаль
кукурудзяний,
цукор,
лактоза безводна;
желатин.

Лікарська
форма. Капсули
з
модифікованим
вивільненням.

Основні
фізико-хімічні
властивості:
тверді
желатинові
капсули з
рожевою кришечкою
та прозорим
корпусом, що
містять білі
пелети.

Фармакотерапевтична
група. Засоби
для
лікування
пептичної виразки
та
гастроезофагеальної
рефлюксної
хвороби.
Інгібітори
протонної
помпи. Код
АТХ А02В С01.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Механізм
дії.

Омепразол,
рацемічна
суміш двох
енантіомерів,
знижує
секрецію
кислоти
шлункового соку
завдяки
цільовому
механізму
дії. Це
специфічний
інгібітор протонної
помпи
парієтальних
клітин.
Він швидко
діє та
контролює
пригнічення
секреції
кислоти
шлункового
соку при дозуванні
1 раз на добу.

Омепразол
– це слабка
основа, яка
концентрується
та
перетворюється
в активну
форму у
кислому
середовищі
внутрішньоклітинних
канальців у
парієтальних
клітинах, де
вона
пригнічує
фермент Н+К+-АТФ-азу
– кислотний
насос. Такий
вплив на
кінцеву
стадію
процесу
утворення
кислоти шлункового
соку є
залежним від
дози, він
забезпечує
високоефективне
пригнічення
як базальної,
так і стимульованої
секреції
кислоти
незалежно
від природи
стимулу.

Фармакодинамічні
ефекти.

Усі
фармакодинамічні
ефекти, що
спостерігаються,
можна
пояснити
впливом
омепразолу
на секрецію
кислоти.

Вплив на
секрецію
кислоти
шлункового
соку.

Пероральне
застосування
20 мг
омепразолу 1
раз на добу
спричиняє
швидке та
ефективне
пригнічення
денної та
нічної
секреції
кислоти шлункового
соку,
максимальний
ефект
досягається
протягом 4
днів
лікування. У
пацієнтів з
виразкою
дванадцятипалої
кишки
середнє
зниження
кислотності
шлунка
приблизно на
80 %
відбувається
протягом 24
годин після
прийому 20 мг
омепразолу,
середнє
зниження
пікового
викиду кислоти
після
стимуляції
пентагастрину
становить
близько 70 %
через 24
години після
прийому
омепразолу.

Пероральний
прийом 20 мг
омепразолу
підтримує у
пацієнтів з
виразкою
дванадцятипалої
кишки
внутрішньошлунковий
рН ≥3 в середньому
протягом 17
годин з
24-годинного
періоду.
Унаслідок
зниженої
секреції
кислоти та внутрішньошлункової
кислотності,
залежно від
дози,
омепразол
знижує/нормалізує
кислотну
експозицію
стравоходу у
пацієнтів з
гастроезофагеальною
рефлюксною
хворобою.
Пригнічення
секреції
кислоти
асоціюється
з площею під
кривою
«концентрація
у плазмі –
час» (AUC)
омепразолу, а
не з дійсною
концентрацією
у плазмі
крові на
даний час.

Під
час
лікування
омепразолом
не спостерігалося
будь-якої
тахіфілаксії.

Вплив на Helicobacter pylori (H. pylori).

Пептична
виразка
асоціюється
з H. pylori, включаючи
виразку
дванадцятипалої
кишки та
виразку шлунка.
H. pylori розглядається
як головний
вирішальний
фактор
розвитку
гастриту. H. pylori разом з
кислотою
шлункового
соку є головними
факторами
розвитку
пептичної
виразкової
хвороби. H. pylori основний
фактор
розвитку
атрофічного
гастриту,
який
асоціюється
з підвищеним
ризиком
розвитку
раку шлунка.

Ерадикація
H. pylori із
застосуванням омепразолу
та
протимікробних
засобів асоціюється
з більш швидким
послабленням
симптомів, з
високим
відсотком
загоєння
уражень
слизової оболонки
та з
довготривалою
ремісією пептичної
виразкової
хвороби.

Інші ефекти,
пов’язані з
пригніченням
кислоти.

Протягом
довготривалого
лікування
повідомляли
про дещо
підвищену
частоту
появи у
шлунку грандулярних
кіст. Ці
зміни є
фізіологічним
наслідком
наявного
пригнічення
секреції
кислоти, є
доброякісними
та
оборотними.

Зниження
кислотності
у шлунку за
допомогою
будь-яких
засобів,
включаючи інгібітори
протонної
помпи,
збільшує
кількість
бактерій у
шлунку, які в
нормі
присутні у
шлунково-кишковому
тракті.
Лікування
препаратами,
що знижують кислотність,
може
призвести до
дещо підвищеного
ризику
шлунково-кишкових
інфекцій, наприклад,
спричинених Salmonella, Campylobacter та Clostridium
difficile у
госпіталізованих
пацієнтів.

Застосування
у педіатрії.

У
неконтрольованому
дослідженні
з участю дітей
(віком від 1 до 16
років) з
тяжким
ерозивним езофагітом
омепразол у
дозах 0,7–1,4 мг/кг
покращив стан
пацієнтів з
езофагітом у
90 % випадків та
значно
зменшив
симптоми рефлюксу.
У сліпому
дослідженні
без порівняльного
препарату з
участю дітей
віком від 0 до 24
місяців зі
встановленим
діагнозом гастроезофагеальна
рефлюксна
хвороба лікували
дозами 0,5 мг/кг,
1,0 мг/кг та 1,5
мг/кг
омепразолу – частота
появи
епізодів
блювання/зригування
зменшилась
на 50 % після 8
тижнів
лікування незалежно
від дози.

Ерадикація
бактерії H. pylori у
дітей.

У
рандомізованому
подвійному
сліпому клінічному
дослідженні
(дослідження Héliot)
був
зроблений
висновок, що
омепразол у
комбінації з
двома
антибіотиками
(амоксициліном
та
кларитроміцином)
був
безпечним та ефективним
у лікуванні
інфекції,
спричиненої H.pylori, у дітей
віком від 4
років з
гастритом: рівень
ерадикації  H. pylori: 74,2 % (23/ 31 пацієнт)
у групі
прийому
комбінації
омепразол+амоксицилін+кларитроміцин
порівняно з 9,4 %
(3/32 пацієнти) у
групі
прийому
комбінації
амоксицилін+кларитроміцин.
Однак не було
жодного
доказу
клінічної
користі щодо
диспепсичних
симптомів. Це
дослідження
не дає інформації
про дітей
віком до 4
років.

Фармакокінетика.

Абсорбція.

Абсорбція
омепразолу є
швидкою,  піковий
рівень у
плазмі крові
досягається
приблизно
через 1–2
години після прийому
дози.
Абсорбція
омепразолу
відбувається
у тонкій
кишці та
зазвичай
завершується
за 3–6 годин.
Супутній
прийом їжі не
впливає на
біодоступність.
Системна
доступність
(біодоступність)
омепразолу після
прийому
однократної
пероральної
дози
становить приблизно
40 %. Після
повторного застосування
1 раз на добу
біодоступність
збільшується
приблизно до
60 %.

Розподіл.

Уявний
об’єм
розподілу у
здорових
добровольців
становить
приблизно 0,3
л/кг маси тіла.
Зв’язування
омепразолу з
білками
плазми крові становить
97 %.

Метаболізм.

Омепразол
повністю
метаболізується
системою
цитохрому Р450. Більша
частина метаболізму
омепразолу
залежить від
ізоформи CYP2C19,
що
експресується,
відповідальної
за утворення
гідроксіомепразолу,
основного
метаболіту у
плазмі крові.
Частина, що
залишилась,
залежить від
іншої
специфічної
ізоформи, CYP3A4,
відповідальної
за утворення
сульфону омепразолу.
У результаті
високої
спорідненості
омепразолу і CYP2C19
існує
потенціал для
конкурентного
пригнічення
та
метаболічних
взаємозв’язків
між
лікарськими
засобами з
іншими субстратами
CYP2C19. Однак через
низьку
спорідненість
із CYP3A4 омепразол
не має
жодного
потенціалу
для пригнічення
метаболізму
інших
субстратів CYP3A4.
Крім того,
омепразол не
має пригнічувального
впливу на
основні
ферменти CYP.

Приблизно
3 % представників
європеоїдної
раси та
15–20 % представників азійської
раси не
мають
функціонального
ферменту CYP2C19. У
таких осіб
метаболізм
омепразолу,
імовірно,
головним
чином
каталізується
CYP3A4. Після
повторного застосування
1 раз на добу 20
мг
омепразолу
середня AUC
була у 5–10
разів більша
у повільних
метаболізаторів,
ніж у осіб,
які мають
функціональний
фермент CYP2C19
(швидкі
метаболізатори).
Середні
пікові
концентрації
у плазмі
крові були
також вищі у
3–5 разів. Ці
спостереження
не мають
жодного
значення для
дозування
омепразолу.

Виведення.

Кінцевий
період
напіввиведення
омепразолу з
плазми крові
становить
зазвичай менше
1 години як
після
однократного,
так і після
багатократного
перорального
застосування
1 раз на добу.
Омепразол повністю
виводиться з
плазми крові
між прийомами
доз без тенденції
до
накопичення
у разі застосування
1 раз на добу.
Приблизно 80 %
пероральної
дози омепразолу
виводиться у
вигляді
метаболітів
із сечею, а
решта – з
фекаліями,
головним
чином з
жовчю.

При
повторному
дозуванні
збільшується
AUC омепразолу.
Це
збільшення
залежить від
дози та
призводить
до
нелінійного
взаємозв’язку
між дозою і AUC
після
повторного
дозування.
Така залежність
від часу та
дози
пов’язана зі
зниженням
передсистемного
метаболізму
та
системного
кліренсу,
можливо,
спричиненого
пригніченням
ферменту CYP2C19
омепразолом
та/або його
метаболітами
(наприклад,
сульфоном).

Не
було
виявлено
будь-якого
впливу
метаболіту
на секрецію
кислоти
шлункового
соку.

Особливі
популяції.

Порушення
функції
печінки.

У
пацієнтів із
порушенням
функції
печінки
змінюється
метаболізм
омепразолу,
призводячи
до
збільшення AUC.
Омепразол не
продемонстрував
жодної тенденції
до кумуляції
при
застосуванні
один раз на добу.

Порушення
функції
нирок.

Фармакокінетика
омепразолу,
включаючи системну
біодоступність
та швидкість
виведення, не
змінюється у
пацієнтів зі
зниженою
функцією
нирок.

Пацієнти
літнього
віку.

Швидкість
метаболізму
омепразолу
дещо знижена
у пацієнтів
літнього віку
(75–79 років).

Діти.

Під
час
лікування
рекомендованими
дозами у
дітей віком
від 1 року
концентрації
у плазмі
крові були
подібні до
концентрацій
у дорослих. У
дітей віком
до 6 місяців
кліренс
омепразолу є
зниженим
внаслідок
низької
здатності до
метаболізму
омепразолу.

Клінічні
характеристики.

Показання.

У
дорослих:

- лікування
та
профілактика
рецидивів
виразки
дванадцятипалої
кишки та
доброякісної
виразки
шлунка, у
тому числі
пов’язаних
із прийомом
нестероїдних
протизапальних
засобів
(НПЗЗ);

- профілактика
виразки
шлунка і
дванадцятипалої
кишки,
пов’язаної
із
застосуванням
нестероїдних
протизапальних
засобів
(НПЗЗ) у пацієнтів
категорії
ризику;

-
ерадикація Helicobacter pylori (H. pylori) при
пептичній
виразці у
комбінації з
відповідними
антибіотиками;

-
лікування
гастроезофагеальної
рефлюксної
хвороби, у т.ч.
рефлюкс-езофагіту;

-
лікування
синдрому
Золлінгера–Еллісона.

У
дітей

Діти віком
від 1 року,
маса тіла
яких понад 10 кг:

-
лікування
рефлюкс-езофагіту;

-
симптоматичне
лікування
печії та
кислотної регургітації
при
гастроезофагеальній
рефлюксній
хворобі.

Діти віком
від 4 років:

- у
комбінації з
антибіотиками
лікування виразки
дванадцятипалої
кишки,
спричиненої H. pylori.

Протипоказання.

Підвищена
чутливість
до
омепразолу,
заміщених
бензимідазолів
або до
будь-якої
допоміжної
речовини.
Омепразол, як
і інші
інгібітори
протонного
насоса (ІПН),
не слід
застосовувати
одночасно з нелфінавіром
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Вплив
омепразолу
на
фармакокінетику
інших
лікарських
засобів.

Лікарські
засоби,
всмоктування
яких залежить
від рН
шлунка.

Пригнічення
шлункової
секреції під
час лікування
омепразолом
та іншими
препаратами
з групи ІПН
може знижувати
або
підвищувати
абсорбцію
лікарських
засобів,
всмоктування
яких
залежить від
рН шлунка. Як
і у разі
застосування
з іншими
препаратами,
що зменшують
внутрішньошлункову
кислотність,
абсорбція
таких
препаратів
як
кетоконазол,
ітраконазол,
а також ерлотиніб,
може
зменшуватися,
тоді як
всмоктування
таких
препаратів
як дигоксин,
може
підвищуватися
під час лікування
омепразолом.
Одночасне
застосування
омепразолу (20
мг на добу) та
дигоксину у здорових
добровольців
підвищувало
біодоступність
дигоксину на
10 % (у двох із
десяти
досліджуваних
осіб – до 30 %).

Нелфінавір,
атазанавір.

Плазмові
рівні
нелфінавіру
та атазанавіру
знижуються
при
одночасному
застосуванні
з
омепразолом.

Одночасне
застосування
омепразолу і
нелфінавіру
протипоказане.
Одночасне
призначення омепразолу
(40 мг 1 раз на
добу)
знижувало
середню
експозицію
нелфінавіру
приблизно на
40 %, а середня
експозиція
фармакологічно
активного
метаболіту М8
знижувалася
приблизно на
75–90 %.
Взаємодія
також може
бути
зумовлена
пригніченням
активності CYP2C19.

Одночасне
застосування
омепразолу з
атазанавіром
не
рекомендується.
Одночасне застосування
омепразолу (40
мг 1 раз на
добу) та атазанавіру
у дозі 300
мг/ритонавіру
у дозі
100 мг у
здорових
добровольців
призводило
до зниження
на 75 %
експозиції
атазанавіру.
Підвищення
дози
атазанавіру
до 400 мг не компенсувало
впливу
омепразолу
на експозицію
атазанавіру.
Одночасне
застосування
омепразолу (20
мг 1 раз на
добу) з
комбінацією
атазанавір 400
мг/ритонавір
100 мг у
здорових
добровольців
призводило
до зниження
приблизно на
30 % експозиції
атазанавіру
порівняно із
застосуванням
комбінації
атазанавір 300
мг/ ритонавір
100 мг.

Дигоксин.

Одночасне
лікування
омепразолом
(20 мг 1 раз/добу)
та
дигоксином у
здорових
добровольців
збільшувало
біодоступність
дигоксину на
10 %. Рідко
реєстрували
випадки
токсичності,
спричиненої
дигоксином.
Проте слід
дотримуватися
обережності
при
призначенні
високих доз
омепразолу
пацієнтам
літнього віку.
У
разі
одночасного
застосування
з дигоксином
пацієнти
мають
перебувати під
ретельним
наглядом
лікаря.

Клопідогрел.

За
даними
клінічного
дослідження
з участю
здорових
добровольців,
виявлено фармакокінетичну/фармакодинамічну
(ФК/ФД) взаємодію
між
клопідогрелем
(навантажувальна
доза 300 мг з
наступною
дозою 75
мг/добу) та
омепразолом
(80 мг на добу), що
призводила
до зменшення
експозиції активного
метаболіту
клопідогрелю
на 46 %  та
зниження
максимального
інгібування
(індукованого
аденозиндифосфатом
(АДФ))
агрегації
тромбоцитів у
середньому
на 16 %.

Суперечливі
дані щодо
клінічних
проявів цієї
ФК/ФД
взаємодії з
точки зору
основних
серцево-судинних
захворювань
були
зареєстровані
у ході
проведення
обсерваційних
і клінічних
досліджень. Таким
чином,
слід утримуватись
від
одночасного
застосування
омепразолу
та
клопідогрелу.

Інші
лікарські
засоби.

Всмоктування
посаконазолу,
ерлотинібу,
кетоконазолу
та
ітраконазолу
значно
зменшується і,
отже,
клінічна
ефективність
може послаблюватися.
Слід уникати
одночасного
застосування
з
посаконазолом
та
ерлотинібом.

Лікарські
засоби, що
метаболізуються
з участю CYP2C19.

Омепразол
є помірним
інгібітором CYP2C19, основного
ферменту, що
метаболізує
омепразол.
Таким чином,
метаболізм
супутніх лікарських
засобів, що
також
метаболізуються
з участю CYP2C19, може
зменшуватися,
а системна
експозиція
цих засобів –
збільшуватися.
Прикладом
таких
препаратів є R-варфарин
та інші
антагоністи
вітаміну К, цилостазол,
діазепам і
фенітоїн.

У
здорових
добровольців
відзначалася
фармакокінетична/фармакодинамічна
взаємодія
між
клопідогрелем
(навантажувальна
доза 300
мг/добова
підтримувальна
доза 75 мг) та
омепразолом
(80 мг на добу
перорально,
тобто доза,
яка в 4 рази
перевищує
стандартну
денну дозу),
що
призводила
до зменшення експозиції
активного
метаболіту
клопідогрелу
у середньому
на 46 % та
зменшення
максимальної
інгібуючої
дії
(АДФ-індукованої)
на агрегацію
тромбоцитів
у середньому
на 16 %. Клінічна
значущість
цієї
взаємодії
залишається
неясною. Як
запобіжний
захід
необхідно
уникати
одночасного
застосування
омепразолу і
клопідогрелу.

Цилостазол.

У
здорових
добровольців
введення
омепразолу у
дозі 40 мг
підвищувало
Сmax та AUC
цилостазолу
на 18 % та 26 %
відповідно, а
одного з його
активних
метаболітів
– на 29 % та 69 %
відповідно.

Фенітоїн.

Моніторинг
концентрації
фенітоїну у
плазмі крові
рекомендується
проводити
протягом
перших двох
тижнів після
початку
лікування
омепразолом
та у разі,
якщо була
проведена
корекція
дози фенітоїну.
Моніторинг
та подальшу
корекцію дози
препарату
необхідно
проводити
після завершення
лікування
омепразолом.

Невідомий
механізм взаємодії.

Саквінавір.

Одночасне
застосування
омепразолу з
саквінавіром/ритонавіром
призводило
до
збільшення
рівня саквінавіру
у плазмі
крові
приблизно до
70 %, що асоціювалося
з належною
переносимістю
у ВІЛ-інфікованих
пацієнтів.

Такролімус.

При
одночасному
застосуванні
омепразолу
повідомлялося
про
збільшення
рівня
такролімусу
в сироватці
крові.
Потрібно
проводити
посилений
моніторинг
концентрації
такролімусу, а
також
функції
нирок
(кліренс
креатиніну), і
при
необхідності
–
відкоригувати
дозування
такролімусу.

Метотрексат.

Повідомлялося
про підвищення
рівня
метотрексату
у деяких пацієнтів
при
одночасному
прийомі з
інгібіторами
протонного
насоса. У
разі
необхідності
застосування
метотрексату
у високих дозах
слід
розглянути
питання про
тимчасову
відміну
омепразолу.

Вплив
інших
лікарських
засобів на
фармакокінетику
омепразолу.

Інгібітори
CYP2C19 та/або CYP3A4.

Оскільки
омепразол
метаболізується
за допомогою
ферментів CYP2C19
та CYP3A4,
препарати,
що, як відомо,
пригнічують
активність CYP2C19
або CYP3A4, або обох
ферментів
(такі як
кларитроміцин
та
вориконазол),
можуть
призводити
до зростання
рівня
омепразолу у
сироватці
крові у результаті
уповільнення
швидкості
його метаболізму.
Одночасне
застосування
вориконазолу
призводило
до більш ніж
двократного
зростання
експозиції
омепразолу.
Оскільки
високі дози
омепразолу
переносилися
добре, корекція
дози
омепразолу,
як правило,
не потрібна.
Однак слід
розглянути
питання про
корекцію
дози для
пацієнтів з
тяжкою
печінковою
недостатністю
та у разі,
якщо
показано тривале
лікування.

Омепразол
частково
метаболізується
також CYP3A4, але
не пригнічує
цей фермент. Таким
чином,
омепразол не
впливає на
метаболізм
препаратів,
що
метаболізуються
CYP3A4, таких як
циклоспорин,
лідокаїн,
хінідин, естрадіол,
еритроміцин
та будесонід.

Індуктори
CYP2C19 та/або CYP3A4.

Препарати,
що, як відомо,
індукують
активність CYP2C19
або CYP3A4, або
обох
ферментів
(такі як
рифампіцин
та звіробій),
можуть
призводити
до зниження рівнів
омепразолу в
сироватці
крові у результаті
прискорення
швидкості
його метаболізму.

Особливості
застосування.

При
наявності
будь-якого
небезпечного
симптому
(наприклад,
значної
втрати маси
тіла, не
зумовленої
дієтою;
частого
блювання;
дисфагії;
блювання з
домішками
крові або
мелени) і
коли є діагностована
виразка
шлунка або
підозра на її
наявність,
слід виключити
злоякісне
захворювання,
оскільки
прийом
препарату
може
маскувати
його симптоми
та
затримувати
визначення
правильного діагнозу.

Одночасне
застосування
атазанавіру
з інгібіторами
протонного
насоса не
рекомендується
(див.
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).
Якщо
комбінації
атазанавіру
з інгібітором
протонного
насоса не
можна
уникнути, рекомендується
ретельний
клінічний
моніторинг
(наприклад,
вірусне
навантаження)
у поєднанні
зі збільшенням
дози
атазанавіру
до 400 мг на 100 мг
ритонавіру;
доза
омепразолу
не повинна
перевищувати
20 мг.

Омепразол,
як і всі
лікарські
засоби, що
пригнічують
секрецію
соляної
кислоти
шлункового
соку, може
зменшити
всмоктування
вітаміну В12
(ціанокобаламіну)
через гіпо-
або ахлоргідрію.
Це слід враховувати
пацієнтам з
кахексією
або факторами
ризику
зниження
всмоктування
вітаміну В12
при
довготривалій
терапії.

Омепразол
є
інгібітором CYP2C19. На
початку або
при
завершенні
лікування омепразолом
необхідно
розглянути
можливість
взаємодії з
лікарськими
засобами, що
метаболізуються
з участю CYP2C19. Взаємодія
спостерігається
між
клопідогрелем
та
омепразолом (див.
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»). Клінічна
значущість
цієї
взаємодії
залишається
незрозумілою.
Як запобіжний
захід
необхідно
уникати
одночасного
застосування
омепразолу і
клопідогрелу.

У
хворих, які
приймають
інгібітори
протонного
насоса,
включаючи
омепразол,
упродовж
щонайменше
трьох
місяців може
виникнути
суттєва
гіпомагніємія
(у більшості випадків
гіпомагніємії
хворі
застосовували
препарат
близько
року).
Гіпомагніємію
можна
запідозрити
за такими
серйозними проявами
як
втомлюваність,
м’язові
спазми,
делірій,
запаморочення,
шлуночкова
аритмія.
Однак слід
мати на
увазі, що
іноді прояви
можуть бути
замасковані,
що
перешкоджає
вчасному розпізнаванню
такого
ускладнення.
У більшості
хворих
прояви
гіпомагніємії
зникають та
стан
нормалізується
після
застосування
препаратів
магнію та
відміни
інгібіторів
протонного
насоса.

У
пацієнтів,
яким
призначено
тривале лікування
або які
приймають
ІПП разом з
дигоксином
чи
препаратами,
що можуть спричиняти
гіпомагніємію
(наприклад,
діуретики),
по можливості
слід
вимірювати
рівень
магнію перед
початком
лікування
ІПП та періодично
під час
лікування.

Омепразол
може спричиняти
тяжкі шкірні
реакції.
Симтоми
можуть включати
почервоніння
шкіри, пухирі
та висип. При
виникненні
алергічної
реації слід припинити
лікування та
звернутися
за медичною
допомогою.

При
прийомі
омепразолу
повідомлялося
про тяжкі
шкірні
побічні реакції
(SCAR), включаючи
синдром
Стівенса–Джонсона,
токсичний
епідермальний
некроліз (TEN), медикаментозну
реакцію з
еозинофілією
і системними
симптомами
(DRESS) і гострий
генералізований
екзантематозний
пустульоз (AGEP),
які можуть
бути
небезпечними
для життя або
летальними.

Тривале
зменшення
кислотності
шлункового
соку може
призвести до
збільшення
кількості
бактерій,
присутніх у
шлунково-кишковому
тракті.

Лікування
інгібіторами
протонного
насоса може
призвести до
дещо підвищеного
ризику
розвитку
інфекцій шлунково-кишкового
тракту,
спричинених Salmonella та Campylobacter та Clostridium difficile
у
госпіталізованих
пацієнтів.

Терапія
інгібітором
протонного
насоса, особливо
у високих
дозах та
тривалими
курсами (> 1
року) може
бути
пов’язана з
невеликим
збільшенням
ризику переломів
хребта,
кісток
зап’ястка та
стегна, переважно в
осіб
літнього
віку та за
наявності
додаткових
факторів
ризику. Згідно
з
обсерваційними
дослідженнями,
ІПП
підвищують
загальний
ризик
переломів на
10–40 %. Пацієнтам
з ризиком
прогресуючого
остеопорозу
або
остеопоротичного
перелому слід
рекомендувати
відповідний
клінічний нагляд
згідно з
діючими
клінічними
рекомендаціями
для цього
стану та вживати
відповідну
кількість
вітаміну D і
кальцію.

Порушення
функції
нирок

Гострий
тубулоінтерстиціальний
нефрит (ГТІН)
спостерігався
у пацієнтів,
які приймали
омепразол, і
може
виникнути в
будь-який момент
під час
терапії
омепразолом
(див. розділ
«Побічні
реакції»).
Гострий
тубулоінтерстиціальний
нефрит може
прогресувати
до ниркової
недостатності.

При
підозрі на
ГТІН слід
припинити
прийом омепразолу
та негайно
розпочати
відповідне
лікування.

Підгострий
шкірний
червоний
вовчак (ПШЧВ)

Застосування
інгібіторів
протонної
помпи може
бути
пов’язане з
дуже
рідкісними випадками
ПШЧВ. Якщо
виникають
пошкодження,
особливо на
ділянках
шкіри, що
піддаються
впливу сонця,
і якщо вони
супроводжуються
артралгіями,
пацієнт
повинен
негайно
звернутися
за медичною
допомогою, а
медичний
спеціаліст
повинен
розглянути
питання про
припинення застосування
омепразолу. У
разі
виникнення
ПШЧВ після
попереднього
лікування
інгібітором
протонної
помпи
збільшується
ризик
виникнення
ПШЧВ у разі
застосування  інших
інгібіторів
протонної
помпи.

Вплив
на
результати
досліджень

Під
час
лікування
антисекреторними
лікарськими
засобами рівні
сироваткового
гастрину можуть
збільшуватися
внаслідок
зниження
секреції
соляної кислоти.
Зниження
секреції
соляної
кислоти призводить
до
збільшення
рівня
хромограніну
А (CgA).
Збільшення
концентрації
CgA
може
впливати на
результати
досліджень
для
виявлення
нейроендокринних
пухлин.

Доступні
опубліковані
дані
свідчать про те,
що прийом ІПП
слід
припинити за
5–14 днів до
вимірювань CgA.
Це запобігає
хибній
інтерпретації
рівнів CgA
після
застосування
ІПП та
дозволяє повернутися
показникам
до
контрольного
діапазону. Якщо
хромогранін
А та рівні
гастрину не
повертаються
до норми
рівня після
початкового
визначення,
вимірювання
слід
повторити
через 14 днів
після завершення
лікування
інгібіторами
протонної
помпи.

Підвищена
кількість ентерохромафіноподібних
клітин (ECL-клітин) може
бути
пов’язана з
підвищеними рівнями
сироваткового
гастрину, що
можуть
спостерігатися
у деяких
пацієнтів (як
у дорослих,
так і у дітей)
протягом
довготривалого
лікування
омепразолом.
Передбачається,
що ці дані не
мають
клінічної
значущості.

Для
лікування
хронічних
захворювань
дітям не слід
застосовувати
препарат
довше, ніж
рекомендовано.

При
довготривалому
лікуванні,
особливо більше
1 року,
пацієнт
повинен
знаходитись
під медичним
наглядом.

Лікарський
засіб містить
лактозу та
цукор. У разі
непереносимості
деяких
цукрів необхідно
проконсультуватися
з лікарем,
перш ніж
приймати цей
лікарський
засіб.

Лікарський
засіб
містить  натрію
метилпарабен
(Е 219), натрію
пропілпарабен
(Е 217), які
можуть
спричинити
алергічні
реакції
(можливо,
уповільнені).

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Результати,
отримані у
ході трьох
проспективних
епідеміологічних
досліджень
(більше 1000
отриманих
результатів),
вказують на відсутність
небажаного
впливу
омепразолу
на
вагітність
або здоров’я
плода/новонародженої
дитини.
Омепразол
можна застосовувати
у період
вагітності.

Омепразол
проникає у
грудне
молоко, проте
з малою
імовірністю
може
впливати на
дитину, якщо
його
застосовувати
у
терапевтичних
дозах. У разі необхідності
застосування
омепразолу у
період
годування
груддю слід
проконсультуватися
з лікарем.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Малоймовірно,
що лікарський
засіб
впливає на
здатність
керувати транспортними
засобами або
працювати з
іншими
механізмами.
Можливі такі
небажані реакції
на
застосування
препарату як
запаморочення
і порушення зору
(див.
розділ
«Побічні
реакції»).
Якщо такі
розлади
спостерігаються,
пацієнти не
повинні
керувати
транспортними
засобами або
працювати з
іншими
механізмами.

Спосіб
застосування
та дози.

Дозування
для дорослих.

Лікування
та
профілактика
виразки
дванадцятипалої
кишки та
доброякісної
виразки
шлунка, у
тому числі
пов’язаних з
прийомом
нестероїдних
протизапальних
засобів
(НПЗЗ).

Рекомендована
доза для
пацієнтів з
виразкою
дванадцятипалої
кишки
становить 20
мг омепразолу
1 раз на добу. У
більшості
пацієнтів
виразка
дванадцятипалої
кишки загоюється
протягом 2
тижнів. Для
пацієнтів, у
яких не
відбувається
повного
загоєння
після
початкового
курсу,
рекомендується
подальше
лікування
протягом 2
тижнів. У тяжких
або
рецидивуючих
випадках
рекомендується
40 мг
омепразолу
на добу, і
загоєння зазвичай
досягається
протягом 4
тижнів.

Для
профілактики
рецидиву
виразки
дванадцятипалої
кишки у
пацієнтів з
негативним
результатом
тесту на H. Pylori або
у разі
неможливості
ерадикації H. Pylori  рекомендована
доза
становить 20
мг омепразолу
1 раз на добу.
Для деяких
пацієнтів
може бути
достатнім
добова доза 10
мг
(застосовувати
препарат у відповідному
дозуванні). У
разі
недостатньої
терапії дозу
можна
підвищити до
40 мг.

При
лікуванні
виразки
шлунка
рекомендована
доза
становить 20
мг
омепразолу 1
раз на добу. У
більшості
пацієнтів
виразка
шлунка загоюється
протягом 4
тижнів.
Пацієнтам, у
яких не
відбувається
повного
загоєння
після початкового
курсу,
рекомендовано
подальше
лікування
протягом 4
тижнів. У
тяжких або рецидивуючих
випадках
рекомендується
40 мг
омепразолу
на добу, і
загоєння
зазвичай досягається
протягом 8
тижнів.

Для
профілактики
рецидиву у
пацієнтів з
виразкою
шлунка та недостатньою
реакцією у
відповідь на
лікування
рекомендована
доза
становить 20
мг омепразолу
1 раз на добу.
При
необхідності
дозу можна
збільшити до
40 мг 1 раз на
добу.

Для
лікування
виразок
шлунка та
дванадцятипалої
кишки,
пов’язаних
із
застосуванням
нестероїдних
протизапальних
лікарських
засобів,
рекомендована
доза
становить 20
мг омепразолу
1 раз на добу. У
більшості
пацієнтів
загоєння
настає
протягом 4
тижнів.
Пацієнтам, у
яких не
відбувається
повного
загоєння після
початкового
курсу,
рекомендовано
подальше
лікування
протягом 4
тижнів.

Для
профілактики
виразок
шлунка та
дванадцятипалої
кишки,
пов’язаних
із застосуванням
нестероїдних
протизапальних
лікарських
засобів, для
пацієнтів, які
мають
підвищений
ризик (вік >60,
наявність у
минулому
виразок
шлунка та дванадцятипалої
кишки,
кровотечі у
верхньому
відділі ШКТ),
рекомендована
доза становить
20 мг
омепразолу 1
раз на добу.

Ерадикація H. pylori при
пептичній
виразці.

Для
ерадикації H. pylori при виборі
антибактеріальних
лікарських
засобів слід
враховувати
індивідуальну
переносимість
препарату та
дотримуватися
національних,
регіональних
і місцевих
настанов
щодо лікування.

-
Омепразолу 20
мг +
кларитроміцину
500 мг + амоксициліну
1000 мг 2 рази на
добу
протягом 1
тижня або

-
омепразолу 20
мг +
кларитроміцину
250 мг (при необхідності
500 мг) + метронідазолу
400 мг (при
необхідності
500 мг або
тинідазолу 500
мг) 2 рази на
добу
протягом 1
тижня, або

-
омепразолу 40
мг 1 раз на
добу +
амоксициліну
500 мг +
метронідазолу
400 мг (при
необхідності
500 мг або
тинідазолу 500
мг) 3 рази на
добу
протягом 1
тижня.

Лікування
гастроезофагеальної
рефлюксної
хвороби, у т.ч.
рефлюкс-езофагіту.

Рекомендована
доза
становить 20
мг омепразолу
1 раз на добу. У
більшості
пацієнтів
одужання настає
протягом 4
тижнів.
Пацієнтам, у
яких не
відбувається
повного
одужання
після початкового
курсу,
рекомендовано
подальше лікування
протягом 4
тижнів. Для
пацієнтів із
тяжким
езофагітом
рекомендується
40 мг омепразолу
на добу, при
цьому
одужання
зазвичай
досягається
протягом 8
тижнів.

Для
довготривалого
лікування
пацієнтів з
гастроезофагеальною
рефлюксною
хворобою
рекомендована
доза
становить 10
мг (застосовувати
препарат у
відповідному
дозуванні)
омепразолу 1
раз на добу.
При необхідності
дозу можна
підвищити до
20–40 мг
омепразолу 1
раз на добу.

При
лікуванні
симптомів
гастроезофагеальної
рефлюксної
хвороби
рекомендована
доза
становить 20
мг
омепразолу 1
раз на добу. Пацієнту
може бути
достатньою
доза 10 мг (застосовувати
препарат у
відповідному
дозуванні),
дозу слід
коригувати в
індивідуальному
порядку. Якщо
не досягнуто
бажаного
результату
після 4
тижнів
лікування
омепразолом
у дозі 20 мг на
добу,
пацієнта
слід
додатково
обстежити.

Лікування
синдрому
Золлінгера – Еллісона.

Для
пацієнтів із
синдромом
Золлінгера – Еллісона
підбір дози
слід
проводити
індивідуально.
Лікування
триває до
зникнення клінічних
проявів
хвороби.
Рекомендована
початкова
доза
становить 60
мг
омепразолу 1
раз на добу.
Спостереження
за більш ніж 90 %
пацієнтами з
тяжкими
захворюваннями
та
недостатньою
реакцією на
інші види лікування
виявило
ефективність
підтримуючої
терапії у
дозах 20–120
мг на добу.
Добову дозу
вище 80 мг слід
застосовувати
за 2 прийоми.

Дозування
для дітей.

Діти віком
від 1 року,
маса тіла
яких ≥10 кг.

Лікування
рефлюкс-езофагіту.

Симптоматичне
лікування
печії та
кислотної
регургітації
при
гастроезофагеальній
рефлюксній
хворобі.

Таблиця 1

Вік

Маса тіла

Дозування

≥ 1 року

10–20 кг

10 мг
(застосовувати
препарат у
відповідному
дозуванні) 1
раз на добу.

При
необхідності
дозу можна
підвищити
до 20 мг 1 раз на
добу.

≥ 2 років

> 20 кг

20 мг 1 раз
на добу.

При
необхідності
дозу можна
підвищити
до 40 мг 1 раз на
добу.

Лікування
рефлюкс-езофагіту:
тривалість
лікування
становить 4–8
тижнів.

Симптоматичне
лікування
печії та
кислотної
регургітації
при
гастроезофагеальній
рефлюксній
хворобі:
тривалість
лікування – 2–4
тижні. Якщо
не досягнуто
бажаного
результату
після 2–4
тижнів,
пацієнта
слід
додатково
обстежити.

Діти віком
від 4 років.

Лікування
виразки
дванадцятипалої
кишки,
спричиненої H. pylori.

Вибір
відповідної
комбінованої
терапії повинен
проходити
відповідно
до офіційних
національних,
регіональних
та місцевих
особливостей
бактеріальної
резистентності.
Також слід
враховувати
тривалість
лікування (від
7 до 14 днів) та
відповідне
застосування
антибактеріальних
препаратів.
Лікування потрібно
проводити
під наглядом
лікаря.

Таблиця
2

Маса тіла

Дозування

15–30
кг

Омепразол
10 мг
(застосовувати
препарат у
відповідному
дозуванні) +
амоксицилін
25 мг/кг маси
тіла +
кларитроміцин
7,5 мг/кг маси
тіла. Препарати
приймати
разом 2 рази
на добу
протягом 1
тижня

31–40
кг

Омепразол
20 мг +
амоксицилін
750 мг +
кларитроміцин
7,5 мг/кг маси
тіла.
Препарати
приймати разом
2 рази на добу
протягом      1
тижня.

> 40 кг

Омепразол
20 мг +
амоксицилін
1000 мг +
кларитроміцин
500 мг.
Препарати
приймати
разом 2 рази
на добу
протягом 1
тижня.

Для
пацієнтів з
труднощами
ковтання та
для дітей,
які можуть
пити або
ковтати
напівтверду
їжу. Капсули
можна
відкрити та
безпосередньо
ковтнути
вміст,
запиваючи
половиною склянки
води, або
розмішати у
слабокислій
рідині,
наприклад у
будь-якому
фруктовому соку
або
яблучному
пюре чи в
несоленій
воді. Таку
суміш
необхідно
випити негайно
після
приготування
або протягом
30 хвилин.
Перед прийомом
суміш слід
збовтати та
запити половиною
склянки води.
Не
використовувати
молоко або
газовану
воду. Вміст капсул (пелети
з кишковорозчинним
покриттям) не можна
жувати.

Особливі
групи
пацієнтів.

Порушення
функцій
нирок.
Для
пацієнтів із
порушеннями
функцій
нирок не
потрібно
коригувати
дозу (див.
розділ
«Фармакокінетика»).

Порушення
функцій
печінки. Для
пацієнтів із
порушеннями
функцій печінки
достатньою є
добова доза
10–20 мг (див. розділ
«Фармакокінетика»).

Пацієнти
літнього
віку (>65 років). Для пацієнтів
літнього
віку не
потрібно
коригувати
дозу (див.
розділ
«Фармакокінетика»).

Рекомендується
приймати
капсули
вранці, бажано
до їди, не
пошкоджуючи
капсулу (капсули
не слід
розжовувати
чи
розламувати)
і запиваючи
невеликою
кількістю
води.

Діти.

Препарат
застосовувати
дітям віком
від 1 року, маса
тіла яких
більше 10 кг,
за
призначенням
лікаря за
показаннями
рефлюкс-езофагіт
і
симптоматичне
лікування
печії та
кислотної
регургітації
при гастроезофагеальній
рефлюксній
хворобі та дітям
віком від 4
років для
лікування
виразки
дванадцятипалої
кишки,
зумовленої
наявністю H. pylori, під
контролем
лікаря.

Передозування.

Відомі
дуже
обмежені
дані щодо
ефектів передозування
омепразолу у
людини. У
науковій
літературі були
описані
випадки
застосування
дози до 560 мг
омепразолу
та одержано
поодинокі
повідомлення
про прийом
разової
пероральної дози
2400 мг
омепразолу (у
120 разів вище
звичайної
рекомендованої
клінічної
дози).
Повідомлялося
про нудоту,
блювання,
запаморочення,
абдомінальний
біль, діарею
та головний біль.
Також у
поодиноких
випадках
повідомлялося
про апатію,
депресію і
сплутаність
свідомості.

Описані
симптоми
мають
скороминучий
характер.
Швидкість
виведення не
змінюється (кінетика
першого
порядку) зі
збільшенням дози.
У разі
необхідності
лікування
симптоматичне.

Побічні
реакції.

Найчастішими
побічними
реакціями (1–10 %
пацієнтів) є
головний
біль,
абдомінальний
біль, запор, діарея,
здуття
живота та
нудота/блювання.

При
застосуванні
омепразолу
повідомляли
про тяжкі
шкірні
побічні
реакції (SCAR),
включаючи
синдром
Стівенса–Джонсона,
токсичний
епідермальний
некроліз (TEN), медикаментозну
реакцію з
еозинофілією
і системними
симптомами
(DRESS) і гострий
генералізований
екзантематозний
пустульоз (AGEP)
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Були
виявлені або
підозрювалися
нижчезазначені
побічні
реакції на
препарат під
час
проведення клінічних
випробувань
омепразолу
або постмаркетингового
застосування.
Побічні реакції
класифіковані
у групи
відповідно до
їх впливу на
органи або
системи
органів.

З
боку системи
крові та
лімфатичної
системи:
лейкопенія,
тромбоцитопенія,
агранулоцитоз,
панцитопенія.

З
боку імунної
системи:
реакції
підвищеної
чутливості,
наприклад гарячка,
ангіоневротичний
набряк та
анафілактична
реакція/шок.

З
боку
метаболізму
та травлення:
гіпонатріємія,
гіпомагніємія,
тяжка
гіпомагніємія,
яка може
призвести до
гіпокальціємії. Гіпомагніємія
може бути
асоційована
також з
гіпокаліємією.

З
боку психіки:
безсоння,
збудження,
сплутаність
свідомості,
депресія,
агресія,
галюцинації.

З
боку
нервової
системи:
головний
біль,
запаморочення,
парестезія, сонливість,
порушення
смаку.

З
боку органів
зору:
нечіткість
зору.

З
боку органів
слуху та
лабіринту:
дзвін у
вухах,
вертиго.

З боку
дихальної
системи,
органів
грудної клітки
та
середостіння:
бронхоспазм.

З
боку
шлунково-кишкового
тракту:
абдомінальний
біль, запор,
діарея,
здуття
живота,
нудота/блювання,
залозисті
поліпи дна
шлунка, сухість
у роті,
стоматит,
кандидоз
шлунково-кишкового
тракту,
мікроскопічний
коліт.

З
боку печінки
та
жовчовивідних
шляхів:
підвищений
рівень
ферментів
печінки,
гепатит з або
без
жовтяниці,
печінкова
недостатність,
енцефалопатія
у пацієнтів з
уже існуючою хворобою
печінки.

З
боку шкіри та
підшкірних
тканин:
дерматит,
свербіж,
висип,
кропив’янка,
алопеція,
фоточутливість,
гострий
генералізований
екзантематозний
пустульоз (AGEP), медикаментозна
реакція
з
еозинофілією
і системними
симптомами
(DRESS), поліморфна
еритема,
синдром
Стівенcа–Джонсона,
токсичний
епідермальний
некроліз (TEN),
підгострий
шкірний
червоний
вовчак (див. розділ
«Особливості
застосування»).

З
боку
опорно-рухового
апарату: артралгія, міалгія,
м’язова
слабкість, переломи
стегна,
зап’ястка
або хребта.

З
боку нирок та
сечовивідних
шляхів: тубулоінтерстиціальний
нефрит (з
можливим
прогресуванням
до ниркової
недостатності).

З
боку
статевої
системи та
молочних
залоз:
гінекомастія.

Загальні
порушення:
дискомфорт,
нездужання,
периферичний
набряк,
посилене
потовиділення.

Пацієнти
дитячого
віку.

Відомо,
що безпеку
застосування
омепразолу
визначали
для 310 дітей
віком від 0 до 16
років.
Існують
обмежені
дані про
довгострокові
вивчення
безпеки
застосування
препарату 46
педіатричним
пацієнтам,
які отримували
підтримуючу
терапію
омепразолом
у процесі
лікування
тяжкого
ерозійного
езофагіту
протягом 749
днів. Профіль
побічних реакцій
є схожим з
профілем у
дорослих при
короткочасному
та
довготривалому
лікуванні.
Немає жодних
довготривалих
даних про
ефекти лікування
омепразолом
на статеве
дозрівання
та ріст.

Повідомлення
про
підозрювані
побічні реакції

Повідомлення
про побічні
реакції після
реєстрації
лікарського
засобу має важливе
значення. Це
дає змогу
проводити моніторинг
співвідношення
користь/ризик
при
застосуванні
цього
лікарського
засобу.
Медичним та
фармацевтичним
працівникам,
а також
пацієнтам
або їх
законним
представникам
слід повідомляти
про усі
випадки
підозрюваних
побічних
реакцій та
відсутності
ефективності
лікарського
засобу через
Автоматизовану
інформаційну
систему з
фармаконагляду
за
посиланням: https://aisf.dec.gov.ua

Термін
придатності.

3
роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
в
оригінальній
упаковці при
температурі
не вище 25 °С.

Зберігати
в
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка. По
10 капсул у
блістері; по 3
або 10
блістерів у
картонній
коробці.

Категорія
відпуску.

За
рецептом.

Виробник.

Артура
Фармасьютікалз
Пвт. Лтд.

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження його
діяльності.

1505
Портія Роуд,
Шрі Сіті СЕЗ,
Сетяведу
Мандал, Район
Чіттор – 517 588,
штат Андхра
Прадеш, Індія.

Заявник.

Ананта
Медікеар Лтд.

Місцезнаходження
заявника.

Сьют 1, 2
Стейшн Корт,
Імперіал
Варф, Таунмед
Роад, Фулхам,
Лондон,
Велика
Британія.