ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

Телмілакс
плюс

(Telmilax plus)

Склад:

діюча
речовина: телмісартан,
гідрохлортіазид;

1
таблетка
містить телміcартану
40,0 мг та
гідрохлортіазиду
12,5 мг або
телміcартану
80,0мг та
гідрохлортіазиду
25,0 мг, або телміcартану
80,0 мг та
гідрохлортіазиду
12,5 мг;

допоміжні
речовини:

допоміжні
речовини
телмісартанового
шару: маніт (E 421),
повідон (К 25),
кросповідон,
магнію
стеарат,
меглюмін,
натрію
гідроксид;

допоміжні
речовини
гідрохлортіазидового
шару: лактоза,
моногідрат;
целюлоза
мікрокристалічна;
гіпромелоза;
натрію
крохмальгліколят
(тип А); магнію
стеарат;
заліза оксид
жовтий (E 172) (для
таблеток з
дозуванням 40
мг/12,5 мг та 80 мг/25
мг) або
заліза оксид
червоний (E 172) (для
таблеток з
дозуванням 80
мг/12,5 мг).

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні
властивості.

таблетки
по 40 мг/12,5 мг:
двошарові
таблетки круглої
форми з
шарами
білого та
жовтого кольору;

таблетки
по 80 мг/25 мг:
двошарові
таблетки круглої
форми з
шарами
білого та
жовтого кольору;

таблетки
по 80 мг/12,5 мг:
двошарові
таблетки круглої
форми з
шарами
білого та
рожевого кольору.

Фармакотерапевтична
група.

Антагоністи
ангіотензину
II і діуретики.

Код
АТХ C09D A07.

Фармакологічні
властивості

Фармакодинаміка.

Телмілакс
плюс – це
комбінація
антагоніста
рецепторів
ангіотензину
II
(телміcартану)
і тіазидного
діуретика
(гідрохлортіазиду).
Комбінація
цих компонентів
виявляє
додатковий
антигіпертензивний
ефект,
зменшуючи
артеріальний
тиск більшою
мірою, ніж
кожний з
компонентів
окремо.
Телмілакс
плюс,
таблетки, при
застосуванні
один раз на
добу в межах
терапевтичних
доз
призводить
до
ефективного
та повільного
зниження
артеріального
тиску.

Телміcартан
ефективний
при
пероральному
застосуванні
та є
специфічним
антагоністом
рецепторів
ангіотензину
II (субтип АТ1).
Маючи дуже
високу
спорідненість
із даним субтипом
рецепторів,
телміcартан
заміщує ангіотензин
ІІ із його
зв’язків з АТ1-рецепторами.
Не виявляє
будь-якого
часткового
агоністичного
впливу на АТ1-рецептори.
Телмісартан
вибірково
зв’язується
з АТ1-рецепторами.
Зв’язування
є
довготривалим.
Телміcартан
не виявляє
спорідненості
з іншими
рецепторами,
включаючи АТ2
та інші менш
характеризовані
АТ-рецептори.
Телмісартан
не інгібує
ренін плазми
крові людини
і не блокує
іонні канали.
Телміcартан
не інгібує
ангіотензинперетворюючий
ензим
(кініназу II),
ензим, що
також
розкладає
брадикінін.
Тому не слід
очікувати
потенціювання
брадикінінсупроводжуючих
побічних
ефектів.

Препарат
у дозі 80 мг
майже
повністю
пригнічує
гіпертензивну
дію
ангіотензину
ІІ у людини.
Дія
препарату
триває понад
24 год і
відзначається
до 48 год.

Після
першої дози
телміcартану
антигіпертензивна
активність
поступово
проявляється
протягом 3
годин.
Максимальне
зниження
артеріального
тиску
виявляється
через 4-8 тижнів
після початку
лікування та
підтримується
при довготривалій
терапії.
Гіпотензивний
ефект утримується
постійно
протягом 24
год після прийому
препарату,
включаючи
останні 4 год
перед
прийомом
наступної
дози. Це
підтверджується
вимірюваннями
артеріального
тиску в точці
максимального
ефекту та
безпосередньо
перед
прийомом
наступної
дози
(відношення найменших
і
максимальних
показників
вище 80 % після
прийому доз 40
і 80 мг
телмісартану
в ході
плацебо-контрольованих
клінічних досліджень).

Вплив
телмісартану
на рівень
смертності
та
серцево-судинну
захворюваність
на сьогодні
невідомий.

Гідрохлортіазид
– це
тіазидний
діуретик.
Механізм
антигіпертензивної
дії
тіазидних
діуретиків
досі не до
кінця
з’ясований.
Тіазидні
діуретики
впливають на
механізми
реабсорбції
електролітів
у ниркових
канальцях,
тим самим
безпосередньо
підвищують
екскрецію
натрію та
хлориду в
приблизно
еквівалентних
об’ємах.
Завдяки
діуретичному
впливу
гідрохлортіазиду
зменшується
об’єм плазми,
підвищується
активність
реніну в
плазмі,
підвищується
секреція
альдостерону
з
відповідним
збільшенням
виведення
калію та
бікарбонатів
з сечею та
зниженням
рівня калію у
сироватці.
Можливо, через
блокаду
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи
сумісне
призначення
телміcартану
сприяє
зворотному
процесу
втрати калію,
пов’язаному
з цими
діуретиками.
При
застосуванні
гідрохлортіазиду
початок
діурезу
настає через
2 год,
максимальний
ефект
досягається
приблизно
через 4 год,  тоді
як дія триває
приблизно 6–12
год.
Епідеміологічні
випробування
виявили, що
довготривале
лікування
гідрохлортіазидом
зменшує
ризик
серцево-судинної
захворюваності
та
смертності.

Вплив
фіксованої
комбінації
телмісартан/гідрохлортіазид
на
смертність
та серцево-судинні
захворювання
невідомий.

Немеланомний
рак шкіри.

На
основі
наявних
даних
епідеміологічних
досліджень
спостерігається
сукупний дозозалежний
зв’язок між
гідрохлортіазидом
та
виникненням
немеланомного
раку шкіри.

Одне
дослідження
включало
популяцію з
71 533 пацієнтів
із
базально-клітинною
карциномою
(БКК) і 8 629
пацієнтів із
плоскоклітинною
карциномою
(ПКК), які
порівнювалися
з 1 430 833 і 172 462 пацієнтами
з
контрольної
популяції
відповідно.
Високе
споживання
ГХТЗ (≥ 50 000 мг
сумарно) пов’язували
зі
скоригованим
коефіцієнтом
ризику (КР) 1,29 (95 %
довірчий
інтервал: 1,23-1,35)
для БКК і 3,98 (95%
довірчий
інтервал: 3,68-4,31)
–  для
ПКК. Спостерігалася
залежність
сукупного
доза-ефекту
для БКК і ПКК.

Інше
дослідження
показало
можливий
зв’язок між
раком губи
(ПКК) та
застосуванням
гідрохлортіазиду:
633 пацієнти з
раком губи
(ПКК)
порівнювались
з 63 067
пацієнтами з
контрольної
популяції з
використанням
стратегії
випадкової
вибіркової
сукупності.
Залежність
сукупного доза-ефекту
була
продемонстрована
зі скоригованим
КР 2,1 (95 %
довірчий
інтервал: 1,7-2,6)
при загальному
використанні
з
підвищенням
КР до 3,9 (3,0-4,9) при
високому
використанні
(~25 000 мг) і КР 7,7 (5,7-10,5)
при найвищій
сукупній
дозі (~100 000 мг)
(див. також
розділ
«Особливості
застосування»).

Фармакокінетика.

Сумісне
застосування
гідрохлортіазиду
і
телміcартану
не впливає на
фармакокінетику
кожного з
препаратів у
здорових
добровольців.

Всмоктування.

Телміcартан.
Після
перорального
застосування
пік концентрації
телміcартану
досягається
через 0,5–1,5 год.
Абсолютна
біодоступність
телміcартану
в дозі 40 мг і 160
мг становить
42 % і 58 %
відповідно.
Їжа незначно
знижує
біодоступність
телміcартану,
зниження
площі під кривою
«концентрація-час»
(AUC) для
телміcартану
варіюється
від
приблизно 6 %
(доза 40 мг) до приблизно
19 % (доза 160 мг).
Через 3
години після
застосування
концентрація
у плазмі
однакова і не
залежить від
того, як
приймають
телміcартан –
натще або з
їжею. Вважають,
що невелике
зниження AUC не
спричиняє
зменшення
терапевтичної
ефективності.
Фармакокінетика
перорального
телміcартану
є нелінійною
при
збільшенні
дози з 20 до 160 мг
з
підвищенням
концентрації
у плазмі (Сmax
і AUC), що
перевищує
пропорційне.
Телміcартан не
накопичується
в плазмі
значною
мірою при
повторних
застосуваннях.

Гідрохлортіазид.
Після
перорального
застосування
препарату
Телмілакс
плюс пік
концентрації
гідрохлортіазиду
досягається
через 1–3 год. Внаслідок
сукупної
ренальної
екскреції гідрохлортіазиду
абсолютна
біодоступність
становить
приблизно 60 %.

Розподіл.

Телміcартан.
Телміcартан
сильно
зв’язується
з протеїнами
плазми (> 99,5 %),
головним
чином з альбуміном
та
альфа-1-кислим
глікопротеїном.
Об’єм
розподілу
становить
приблизно 500 л,
що вказує на
підвищене
зв’язування
з тканинами.

Гідрохлортіазид.
Гідрохлортіазид
зв’язується
з протеїнами
плазми на 68 %,
об’єм
розподілу
становить 0,83–1,14
л/кг.

Біотрансформація.

Телміcартан
метаболізується
шляхом
кон’югації
до формування
фармакологічно
неактивного
ацилглюкуроніду.
Глюкуронід
вихідної
сполуки є
єдиним
метаболітом,
що був
ідентифікований
у людини.
Після
застосування
однієї дози 14С-міченого
телміcартану глюкуронід
демонструє
приблизно 11 %
виміряної
радіоактивності
у плазмі.
Цитохром Р450 ізоензимів
не
залучається
до
метаболізму
телміcартану.

Гідрохлортіазид
не
метаболізується
у людини.

Виведення.

Телміcартан.
Після
внутрішньовенного
або
перорального
застосування
14С-міченого
телміcартану
більша
частина дози
(> 97 %)
виводиться з
калом шляхом
біліарної екскреції.
Тільки
незначна
кількість
була
виявлена у
сечі.
Загальний
плазмовий
кліренс
телміcартану
після
перорального
прийому
становить > 1500
мл/хв. Кінцевий
період
напіввиведення
– становить більше
20 годин.

Гідрохлортіазид
виділяється
майже
повністю у
незміненій формі
з сечею.
Приблизно 60 %
пероральної
дози
виводиться у
незміненому
вигляді
протягом 48
год.
Ренальний
кліренс
становить
приблизно 250–300 мл/хв.
Кінцевий
період
напіввиведення
– 10–15 год.

Особливі
категорії
хворих.

Пацієнти
літнього
віку.
Фармакокінетика
телміcартану
не відрізняється
у пацієнтів
літнього
віку і пацієнтів
віком до 65
років.

Стать.
Концентрація
телміcартану
в плазмі у
жінок загалом
у 2–3 рази вища,
ніж у
чоловіків.
Однак, за
даними
клінічних
досліджень,
рівень зменшення
артеріального
тиску, у
жінок суттєво
не зростає,
як і
кількість
випадків ортостатичної
гіпотензії.
Необхідності
в коригуванні
дози немає. У
жінок
спостерігається
тенденція до
більшої, ніж
у чоловіків,
концентрації
гідрохлортіазиду,
але клінічного
значення це
не має.

Пацієнти
з
порушеннями
функцій
нирок.
Ниркова
екскреція не
впливає на
виведення
телмісартану.
Виходячи з
невеликого
досвіду
застосування
пацієнтам
зі слабкими
до помірних
порушеннями
функції
нирок
(кліренс
креатиніну –
30–60 мл/хв, в середньому
майже 50 мл/хв),
необхідності
в коригуванні
дози для цих
пацієнтів
немає. Телміcартан
не
виводиться
під час
гемодіалізу. У
пацієнтів з
нирковою
недостатністю
швидкість
елімінації
гідрохлоротіазиду
зменшується.
В типових
дослідженнях
у пацієнтів з
середнім
кліренсом
креатиніну 90 мл/хв
період
напіввиведення
гідрохлортіазиду
зростає. У
пацієнтів з
однією
функціональною
ниркою
період
напіввиведення
становить
приблизно 34
год.

Пацієнти
з
порушеннями
функції
печінки.
Фармакокінетичні
дослідження
у пацієнтів з
порушеннями
печінки
виявили ріст
абсолютної
біодоступності
майже до 100 %.
Період напіввиведення
у цих
пацієнтів не
змінюється.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Артеріальна
гіпертензія.

Телмілакс
плюс,
таблетки, у
фіксованій
дозовій
комбінації (40
мг або 80 мг
телмісартану/12,5
мг
гідрохлортіазиду)
показаний
для
застосування
дорослим
пацієнтам,
якщо прийом
телмісартану
як монотерапії
не
забезпечує
належного контролю
артеріального
тиску.

Телмілакс
плюс,
таблетки, у
фіксованій
дозовій
комбінації (80
мг
телмісартану/25
мг
гідрохлортіазиду)
показаний
для застосування
дорослим
пацієнтам, якщо
прийом
телмісартану/гідрохлортіазиду, 80 мг/12,5 мг не
забезпечує
належного
контролю
артеріального
тиску або дорослим
пацієнтам,
чий
кров’яний
тиск стабілізували
телмісартаном
або гідрохлортіазидом
як
монопрепаратами
у відповідних
дозах.

Протипоказання.

−
Гіперчутливість
до діючої
речовини або
до будь-якого
з
компонентів
препарату.

−
Гіперчутливість
до інших
похідних
сульфонаміду
(гідрохлортіазид
- похідна
сульфонаміду).

−
Вагітним
або жінкам,
які планують
вагітність
(див. розділи
«Особливості
застосування»,
«Застосування
у період
вагітності
або
годування
груддю»);

−
Холестатичні
та біліарні
обструктивні
порушення.

−
Тяжкі
порушення
функції
печінки.

−
Анурія,
тяжкі
порушення
функції
нирок (кліренс
креатиніну < 30
мл/хв).

−
Рефрактерна
гіпокаліємія/гіпонатріємія,
гіперкальціємія.

−
Годування
груддю.

−
Симптомна
гіперурикемія
(подагра).

Одночасне
застосування
телмісартану
з аліскіреном
протипоказано
хворим на
цукровий
діабет або з
нирковою
недостатністю
(ШКФ < 60 мл/хв/1,73 м2)
(див. розділи
«Спосіб
застосування
та дози»,
«Особливості
застосування»,
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Подвійна
блокада
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи
(РААС)

Комбінація
телмісартану
та
аліскірену протипоказана
для
пацієнтів з
цукровим діабетом
або
порушенням
функції
нирок (ШКФ < 60
мл/хв/1,73 м2) та
не
рекомендується
для інших
пацієнтів (див.
розділ
«Протипоказання»,
«Особливості
застосування»).

Клінічні
дані
показали, що
подвійна
блокада
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи
(РААС) за
допомогою
комбінованого
використання
інгібіторів
АПФ,
блокаторів
рецепторів
ангіотензину
ІІ або
аліскірену
пов’язана з
більш
високою
частотою таких
побічних
ефектів, як
артеріальна
гіпотензія,
гіперкаліємія
і зниження
ниркової
функції (аж
до гострої
ниркової
недостатності),
у порівнянні
із
застосуванням
одного
РААС-діючого
агента.

Літій.
При
одночасному
застосуванні
літію з інгібіторами
ангіотензинперетворюючого
фактора
зареєстровано
оборотне
підвищення
концентрації
літію в
сироватці та
підвищення
його
токсичності.
Про такі
випадки
взаємодії
повідомлялось
при
застосуванні
антагоністів
рецепторів
ангіотензину
II (включаючи
Телмілакс
плюс).
Одночасне застосування
літію та
препарату
Телмілакс
плюс не
рекомендується.
Якщо
доведена ефективність
даної
комбінації
при одночасному
застосуванні,
рекомендований
ретельний
моніторинг
рівня літію у
сироватці
крові.

Лікарські
засоби,
асоційовані
з втратою калію
та
гіпокаліємією
(наприклад
інші
діуретики, що
виводять калій,
проносні
засоби,
кортикостероїди,
АКТГ, амфотерицини,
карбеноксолони,
пеніцилін G
натрію,
саліцилова
кислота та
похідні). При
застосуванні
цих
лікарських
засобів разом
з
комбінацією
гідрохлортіазид/телмісартан
рекомендується
проводити
моніторинг
рівня калію в
плазмі крові.
Зазначені
лікарські
засоби
можуть
посилювати
вплив гідрохлоротіазиду
на рівень
калію в
плазмі крові
(див. розділ
«Особливі
заходи
безпеки при застосуванні»).

Лікарські
засоби, які
можуть
підвищувати рівень
натрію та
спричинити
гіперкаліємію
(наприклад
лікарські
засоби, що
пригнічують
ренін-ангіотензинову
систему,
калійзберігаючі
діуретики,
калієві добавки,
замінники
солі, що
містять
калій, циклоспорин
або інші
лікарські
засоби, такі
як гепарин
натрію).
При
застосуванні
цих
лікарських
засобів разом
з
комбінацією
гідрохлортіазид/телмісартан
рекомендується
проводити
моніторинг
рівня калію в
плазмі.
Виходячи з
досвіду
застосування
інших
лікарських засобів,
що
пригнічують
ренін-ангіотензинову
систему,
одночасне
застосування
зазначених
лікарських
засобів може
призвести до
підвищення
рівня калію в
сироватці крові
і тому не
рекомендується
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Лікарські
засоби, які
спричиняють
порушення
рівня калію в
сироватці. Рекомендується
проводити
періодичний
моніторинг
рівня калію в
сироватці
крові та
знімати ЕКГ
при
застосуванні
препарату Телмілакс
плюс із
нижчезазначеними
препаратами, які
спричиняють
порушення
рівня калію в
сироватці
крові
(наприклад з
глікозидами
дигіталісу,
антиаритмічними
препаратами) та
лікарськими
засобами, які
стимулюють мерехтіння
шлуночків
серця
(включаючи
деякі
антиаритмічні
препарати),
гіпокаліємію,
що є провокуючим
фактором
мерехтіння
шлуночків:

-
антиаритмічні
лікарські
засоби Іа
класу (наприклад
хінідин,
гідрохінідин,
дизопірамід);

-
антиаритмічні
лікарські
засоби ІІІ
класу
(наприклад
аміодарон,
соталол,
дофетилід, ібутилід);

-
деякі
антипсихотики
(наприклад
тіоридазин,
хлорпромазин,
левопромазин,
трифлуоперазин,
ціамемазин,
сульпірид,
сультоприд, амісульприд,
тіаприд,
пімозид,
галоперидол,
дроперидол);

-
інші
(наприклад
бепридил,
цизаприд,
дифеманіл,
еритроміцин
ІV, галофантрин,
мізоластин,
пентамідин,
спарфлоксацин,
терфенадин,
вінкамін ІV).

Глікозиди
дигіталісу.
Гіпокаліємія
або
гіпомагніємія,
спричинені
тіазидами,
сприяють
виникненню
серцевої
аритмії
внаслідок
дії
дигіталісу
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Дигоксин. При
одночасному
застосуванні
телмісартану
з дигоксином,
відмічали
підвищення
середніх
значень
пікової (49 %) та
мінімальної
(20 %) концентрації
дигоксину в
плазмі крові.
На початку
терапії, під
час
корегування
дози та при
відміні
терапії
телмісартаном
необхідно
контролювати
концентрацію
дигоксину,
щоб
підтримувати
його рівень у
терапевтичних
межах.

Інші
антигіпертензивні
препарати.
Телміcартан
може
підвищувати
гіпотензивний
ефект інших
антигіпертензивних
препаратів.

Антидіабетичні
лікарські
засоби
(пероральні
препарати та
інсулін).
Може
виникнути
потреба у
корекції
дози антидіабетичного
засобу (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Метформін.
Метформін
слід
застосовувати
з обережністю
через ризик
виникнення
лактоацидозу
при
одночасному
застосуванні
з
гідрохлортіазидом.

Холестирамінова
та
холестиполова
смоли.
Абсорбція
гідрохлортіазиду
послаблюється
у
присутності
аніонообмінних
смол.

Нестероїдні
протизапальні
препарати.
НПЗП (а саме:
ацетилсаліцилова
кислота в протизапальних
дозах,
інгібітори
ЦОГ-2,
неселективні
НПЗП) можуть
зменшити
діуретичну,
натрійуретичну
та
антигіпертензивну
дію
тіазидних
діуретиків
та антигіпертензивний
ефект
антагоністів
рецепторів
ангіотензину
II. У деяких
пацієнтів із
порушенням
функції
нирок (у
пацієнтів зі
зневодненням
або
пацієнтів
літнього
віку з
порушенням
функції
нирок)
одночасне
застосування
антагоністів
рецепторів
ангіотензину
II та агентів,
які
пригнічують
циклооксигеназу,
може
спричинити
погіршення
ниркової функції,
включаючи
можливу
гостру
ниркову недостатність,
яка зазвичай
є оборотною.
Тому
комбінацію
слід
застосовувати
з
обережністю,
особливо
пацієнтам
літнього
віку. Після
початку
терапії
комбінацією
лікарських
засобів та на
періодичній
основі
пацієнтам
необхідно
забезпечити
адекватну
гідратацію і
проводити ретельний
контроль
функції
нирок.

У
ході одного з
досліджень
одночасне
застосування
телмісартану
та раміприлу
призвело до
збільшення у
2,5 раза площі
під кривою
«концентрація-час»
(AUC0-24) та
максимальної
концентрації
в плазмі крові
(Cmax)
раміприлу та
раміприлату.
Клінічна
значущість
цього спостереження
залишається
невідомою.

Вазопресорні
аміни
(наприклад
норадреналін).
Дія
вазопресорних
амінів може
бути зменшена.

Недеполяризуючі
міорелаксанти
скелетних м’язів
(наприклад
тубокурарин).
Дія
недеполяризуючих
міорелаксантів
скелетних
м’язів може
бути
посилена
гідрохлоротіазидом.

Лікарські
засоби, які
застосовуються
для лікування
подагри (наприклад
пробенецид,
сульфінпіразон
та алопуринол). Може
виникнути
необхідність
у корекції дози
препаратів,
що сприяють
виведенню
сечової
кислоти,
оскільки
гідрохлортіазид
може
підвищити
рівень
сечової кислоти
в сироватці
крові. Може
бути необхідним
збільшення
дози
пробенециду
або сульфінпіразону.
Одночасне
застосування
тіазиду може
збільшити
частоту
виникнення реакцій
гіперчутливості
до
алопуринолу.

Солі
кальцію.
Тіазидні
діуретики
можуть
підвищити
рівень
кальцію в
сироватці
крові
внаслідок зниження
екскреції. У
разі
необхідності
призначення
добавок
кальцію слід
проводити
моніторинг
рівня
кальцію в
сироватці крові
та відповідно
коригувати
дозу.

Бета-блокатори
та діазоксид.
Гіперглікемічна
дія
бета-блокаторів
та діазоксиду
може бути
посилена
тіазидами.

Антихолінергічні
лікарські
засоби
(наприклад
атропін,
біпериден)
можуть збільшити
біодоступність
тіазидних
діуретиків
шляхом підвищення
гастроінтестинальної
моторики та
ступеня
випорожнення
шлунка.

Амантадин.
Тіазиди
можуть
збільшити
ризик
побічної дії,
спричиненої
амантадином.

Цитотоксичні
лікарські
засоби (наприклад
циклофосфамід,
метотрексат).
Тіазиди
можуть
зменшити
ренальну екскрецію
цитотоксичних
препаратів
та посилювати
їх
мієлосупресивний
ефект.

З
огляду на
фармакологічні
властивості
очікується,
що баклофен
та аміфостин
можуть
посилювати
гіпотензивну
дію усіх
антигіпертензивних
лікарських
засобів,
включаючи
телмісартан.
Крім того,
ортостатична
гіпотензія
може посилюватися
застосуванням
алкоголю,
барбітуратів,
наркотичних
засобів або
антидепресантів.

Саліцилати. При
застосуванні
високих доз
саліцилатів
гідрохлортіазид
може
посилювати
їх токсичний
вплив на
центральну
нервову систему.

Метилдопа. Повідомлялося
про окремі
випадки
виникнення
гемолітичної
анемії при
одночасному
застосуванні
гідрохлортіазиду
та метилдопи.

Циклоспорин.
При
одночасному
застосуванні
циклоспорину
може
посилюватись
гіперурикемія
та зростати
ризик
ускладнень
на зразок
подагри.

Вплив
лікарських
засобів на
результати лабораторних
аналізів. Через
вплив на
обмін
кальцію
тіазиди можуть
впливати на
результати
оцінки
функції паращитовидних
залоз (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Карбамазепін.
З
огляду на ризик
симптомної
гіпонатріємії
необхідно здійснювати
клінічний та
біологічний
моніторинг.

Йодовмісні
контрастні
засоби. У разі
індукованої
діуретиками
дегідратації
підвищується
ризик
розвитку
гострої
ниркової
недостатності,
переважно
при застосуванні
високих доз
йодовмісних
контрастних
засобів. Пацієнти
потребують
регідратації
до введення
йодовмісних
препаратів.

Амфотерицин
В (для
парентерального
введення),
кортикостероїди,
АКТГ та
стимулюючі проносні
засоби. Гідрохлортіазид
посилює
порушення
електролітного
балансу,
переважно
гіпокаліємію.

Особливості
застосування.

Вагітність.

Під
час
вагітності
протипоказано
лікування
антагоністами
рецепторів
ангіотензину
ІІ.
Пацієнткам,
які планують
вагітність,
необхідно
перейти на
альтернативну
антигіпертензивну
терапію, що
має
встановлений
профіль
безпеки для застосування
під час
вагітності.
При встановленні
вагітності
лікування
антагоністами
рецепторів
ангіотензину
ІІ необхідно
терміново
припинити та
у разі
необхідності
почати
альтернативне
лікування
(див. розділи
«Протипоказання»
та
«Застосування
у період вагітності
або
годування
груддю»).

Порушення
функцій
печінки.

Телмілакс
плюс не слід
призначати
пацієнтам з
холестазом,
біліарними
обструктивними
порушеннями
або тяжкою
печінковою
недостатністю
(див. розділ
«Протипоказання»),
тому що
телміcартан
виводиться
головним
чином з
жовчю. У цих
пацієнтів
очікується
зниження
кліренсу
телміcартану
в печінці.
Телмілакс
плюс слід
застосовувати
з обережністю
при
лікуванні
пацієнтів з
порушеннями
функції
печінки або з
прогресуючим
захворюванням
печінки,
оскільки ці
препарати
можуть
викликати
внутрішньопечінковий
холестаз, а
навіть
незначні
зміни водно-сольового
балансу
можуть
призвести до
печінкової
коми.
Клінічний
досвід
застосування
препарату
Телмілакс
плюс для
лікування
пацієнтів з печінковою
недостатністю
відсутній.

Ниркова
гіпертензія.

Існує
підвищений
ризик тяжкої
артеріальної
гіпотензії
та ниркової
недостатності,
якщо
пацієнтам з
білатеральним
стенозом
ренальної
артерії або
стенозом
артерії єдиної
нирки
застосовують
медичними препарати,
які
впливають на
ренін-ангіотензин-альдостеронову
систему.

Ниркова
недостатність
та
трансплантація
нирки.

Телмілакс
плюс
протипоказаний
пацієнтам з
тяжкою нирковою
недостатністю
(кліренс
креатиніну < 30
мл/хв) (див.
розділ
«Протипоказання»).
Відсутній
досвід щодо
призначення
препарату Телмілакс
плюс
пацієнтам з
тяжкою
нирковою
недостатністю
або з
нещодавно
трансплантованою
ниркою. Існує
невеликий
досвід
застосування
препарату
для
лікування
пацієнтів зі
слабкою та
помірною
нирковою
недостатністю,
тому
рекомендується
періодичний
моніторинг
рівнів калію,
креатиніну
та сечової кислоти
в сироватці.
У пацієнтів з
порушеннями
функцій
нирок може
виникнути
азотемія, пов’язана
з тіазидними
діуретиками.

Зниження
внутрішньосудинного
об’єму рідини.

Симптоматична
гіпотензія,
особливо
після першої
дози, може
виникати у
пацієнтів зі
зниженим об’ємом
рідини та/або
натрію
внаслідок
діуретичної
терапії,
сольових
обмежень у
дієті, діареї
або блювання.
Перед
застосуванням
препарату Телмілакс
плюс
такі стани
необхідно коригувати.

Подвійна
блокада
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи.

Існують
докази, що
супутнє
застосування
інгібіторів
ангіотензинперетворюючого
ферменту,
блокаторів
рецепторів
ангіотензину
ІІ або
аліскірену
підвищує
ризик гіпотензії,
гіперкаліємії
і знижує
ниркову
функцію (у
тому числі
гострої
ниркової
недостатності).

Тому
подвійна
блокада
шляхом
комбінованого
застосування
інгібіторів
АПФ, блокаторів
рецепторів
ангіотензину
ІІ або аліскірену
не
рекомендуються
(див. розділи «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»
та «Фармакодинаміка»).

Якщо
подвійна
блокада
вважається
абсолютно
необхідною,
її слід
проводити
тільки під
наглядом
спеціаліста
та за умови
постійного
ретельного
моніторингу
функції нирок,
електролітів
і
артеріального
тиску.

Інгібітори
АПФ і
блокатори
рецепторів
ангіотензину
ІІ не слід
застосовувати
одночасно
пацієнтам з
діабетичною
нефропатією.

Інші
стани, що
потребують
стимуляції
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи.

У
пацієнтів,
судинний
тонус яких та
функція нирок
залежать
головним
чином від
активності
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи
(наприклад у
пацієнтів із
застійною
серцевою
недостатністю
або
вираженою
хворобою
нирок, включаючи
стеноз
ниркової
артерії),
лікування
іншими
лікарськими
засобами, що
впливають на
ренін-ангіотензин-альдостеронову
систему, може
бути
пов’язане з
гострою
артеріальною
гіпотензією,
гіперазотемією,
олігурією
або зрідка –
гострою
нирковою
недостатністю
(див. розділ
«Побічні
реакції»).

Первинний
альдостеронізм.

Пацієнти
з первинним
альдостеронізмом
загалом не
реагують на
антигіпертензивні
препарати, що
діють шляхом
блокади ренін-ангіотензинової
системи. Тому
застосування
препарату
Телмілакс
плюс не
рекомендується.

Стеноз
аорти та
мітрального
клапана, обструктивна
гіпертрофічна
кардіоміопатія.

Як
і стосовно
інших
вазодилататорів,
необхідна
особлива
обережність
при
лікуванні пацієнтів,
які
страждають
на стеноз
аорти та
мітрального
клапана або
обструктивну
гіпертрофічну
кардіоміопатію.

Метаболічна
та
ендокринна
дія.

Терапія
тіазидом
може
зменшити
толерантність
до глюкози,
тоді як у
пацієнтів із
цукровим
діабетом, які
отримують інсулін
або
антидіабетичну
терапію та
лікування
телмісартаном,
може
виникнути
гіпоглікемія.
Тому у цих
пацієнтів
слід контролювати
рівень
глюкози в
крові; може
виникнути
необхідність
у корекції
дози інсуліну
або гіпоглікемічних
препаратів.
Під час
терапії тіазидами
може
виявитися
латентний
цукровий
діабет.
Підвищення
рівня
холестерину і
тригліцеридів
пов’язують з
діуретичною
терапією
тіазидами;
однак при
застосуванні
препарату, що
містить 12,5 мг
гідрохлортіазиду,
спостерігали
мінімальне
підвищення рівня
холестерину
і
тригліцеридів
або не спостерігали
зовсім. У
деяких
пацієнтів, які
одержують
тіазидну
терапію, може
виникнути
гіперурикемія
або явна
подагра.

Порушення
електролітного
балансу.

Всім
пацієнтам,
які одержують
терапію
діуретиками,
слід
періодично визначати
рівень
електролітів
у сироватці.
Тіазиди,
включаючи
гідрохлортіазид,
можуть
спричинити
порушення
водно-сольового
балансу
(гіпокаліємія,
гіпонатріємія
та гіпохлоремічний
алкалоз), що
можуть розвиватись
у разі
одночасної
діареї чи
блювання.
Ознаками порушення
водно-сольового
балансу є
сухість у
роті, спрага,
слабкість,
млявість, сонливість,
неспокій,
біль у м’язах
або судоми,
м’язова
втомлюваність,
артеріальна
гіпотензія,
олігурія,
тахікардія і
гастроінтестинальні
порушення,
такі як
нудота і
блювання (див.
розділ
«Побічні
реакції»).

-
Гіпокаліємія.
Незважаючи
на те, що
внаслідок
застосування
тіазидних
діуретиків
може
розвинутися
гіпокаліємія,
супутня терапія
телміcартаном
може знизити
гіпокаліємію,
спричинену діуретиками.
Ризик
гіпокаліємії
найвищий у
хворих на
цироз
печінки, у
пацієнтів зі
значним
діурезом, у
пацієнтів,
які
застосовують
неадекватні
пероральні
дози електролітів,
та у
пацієнтів,
які
отримують
супутню
терапію
кортикостероїдами
або АКТГ (див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

-
Гіперкаліємія.
Навпаки,
через
антагонізм рецепторів
ангіотензину
II (АТ1),
спричинений
телміcартаном
–
компонентом препарату
Телмілакс
плюс – може
виникнути
гіперкаліємія.
Однак
клінічно
значуща
гіперкаліємія
внаслідок
приймання
препарату
Телмілакс
плюс не була
підтверджена
документально,
фактори
ризику розвитку
гіперкаліємії
включають
ниркову
недостатність
та/або
серцеву
недостатність
і цукровий
діабет.
Калійзберігаючі
діуретики,
калієві
добавки або
замінники
солі, що
містять калій,
слід з
обережністю
призначати
одночасно з
препаратом
Телмілакс
плюс (див.
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

-
Гіпонатріємія
та
гіпохлоремічний
алкалоз.
Немає
доказів, що
Телмілакс
плюс
знижуватиме
або запобігатиме
гіпонатріємії,
спричиненій
діуретиками.
Дефіцит
хлору в
основному є
слабким і
зазвичай не
потребує
лікування. У
теплу пору
року у
пацієнтів з
набряками
може виникати
гіпонатріємія
за рахунок
розрідження
крові.

-
Гіперкальціємія.
Тіазиди
можуть
знизити виділення
кальцію з
сечею та
спричинити стрибкоподібне
і незначне
підвищення
рівня
кальцію в
сироватці
крові за
відсутності
відомих
порушень
обміну
кальцію.
Значна
гіперкальціємія
може бути
ознакою прихованого
гіперпаратиреозу.
Слід
припинити
застосування
тіазидів
перед
проведенням
аналізів функції
паращитовидної
залози.

-
Гіпомагніємія.
Тіазиди
продемонстрували
підвищення
виділення
магнію з
сечею, що може
призводити
до
гіпомагніємії
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Лактози
моногідрат.

Лікарський
засіб
містить
лактози
моногідрат.
Тому
пацієнтам зі
спадковою
непереносимістю
фруктози
та/або
спадковими
формами
непереносимості
галактози,
дефіцитом
лактази або
порушенням
всмоктування
глюкози-галактози
не слід приймати
цей
лікарський
засіб.

Расова
приналежність.

Як
і при
застосуванні
інших
антагоністів
рецепторів
ангіотензину
II,
телмісартан,
ймовірно,
менш
ефективний
для зниження
артеріального
тиску у
пацієнтів із
темним кольором
шкіри,
очевидно,
через
поширений
низький
реніновий
стан у цієї
популяції
хворих з
артеріальною
гіпертензією.

Інші.

Як
і при
застосуванні
будь-якого
іншого антигіпертензивного
препарату,
значне зниження
артеріального
тиску у
хворих з ішемічною
кардіопатією
або у
пацієнтів з
ішемією
міокарда може
призвести до
інфаркту
міокарда або
інсульту.

Загальні
відомості.

Більша
ймовірність
виникнення
реакцій гіперчутливості
до
гідрохлортіазиду
можлива у
пацієнтів з
наявністю
алергії або бронхіальної
астми, але це
більш
вірогідно у
пацієнтів із
такими захворюваннями
в анамнезі.
Загострення
або активація
системного
червоного
вовчака спостерігалася
при
застосуванні
тіазидних
діуретиків,
включаючи
гідрохлортіазид.

При
застосуванні
тіазидних
діуретиків спостерігались
випадки
реакцій
фоточутливості
(див. розділ
«Побічні
реакції»).
Якщо реакції
фоточутливості
виникають
під час
лікування,
рекомендується
припинити
застосування
препарату.
Якщо
вважається
необхідим
повторне
застосування
діуретиків,
рекомендується
захищати відкриті
ділянки від
дії сонця або
штучного ультрафіолетового
випромінення.

Гостра
міопія і
вторинна
закритокутова
глаукома.

Гідрохлортіазид,
сульфонамід
можуть викликати
реакцію
підвищеної
чутливості
та, як
наслідок,
гостру
перехідну
міопію та гостру
закритокутову
глаукому.

Симптоми
включають
різкий
початок
падіння
гостроти
зору або
очний біль і,
як правило,
спостерігаються
від кількох
годин до тижнів
після
початку
лікування.
Нелікована гостра
закритокутова
глаукома
може призвести
до
необротної
втрати зору.
Необхідно
відмінити
лікування
гідрохлортіазидом
як можна
швидше. Може
виникнути необхідність
невідкладного
медичного або
хірургічного
лікування у
разі, якщо
внутрішньоочний
тиск
залишається
неконтрольованим.
Фактори
ризику
розвитку
гострої
закритокутової
глаукоми
можуть
включати
алергію на
сульфонамід
або
пеніцилін в
анамнезі.

Препарат
може
впливати на
результати
таких
лабораторних
аналізів:

−
препарат
може
знижувати
рівень
зв’язаного з
білками йоду
у плазмі
крові;

−
лікування
препаратом
слід
припинити
перед проведенням
лабораторного
обстеження з
метою оцінки
функції
паращитовидних
залоз;

−
препарат
здатний
підвищувати
концентрацію
вільного
білірубіну в
сироватці
крові.

Немеланомний
рак шкіри

Під
час двох
епідеміологічних
досліджень
спостерігався
підвищений
ризик
виникнення
немеланомного
раку шкіри
(базально-клітинної
карциноми та
плоскоклітинної
карциноми)
при
застосуванні
високих
сумарних доз
гідрохлортіазиду.
Можливим
механізмом
розвитку
може
виступати
фотосенсибілізуюча
дія
гідрохлортіазиду.

Пацієнтів,
які приймають
гідрохлортіазид
окремо або в
комбінації з
іншими
лікарськими
засобами, слід
проінформувати
щодо ризику
виникнення
немеланомного
раку шкіри та
рекомендувати
їм регулярно
перевіряти
шкіру на наявність
нових вогнищ
ураження, а
також змін в існуючих,
та
повідомляти
лікаря про
будь-які
підозрілі
ураження
шкіри.
Підозрілі
ураження шкіри
слід негайно
обстежити,
включаючи
гістологічне
дослідження
біопсій.

Пацієнтам
слід
рекомендувати
обмежити перебування
під
сонячними
променями та
УФ-променями,
а в разі їх
впливу, слід
використовувати
належний захист
шкіри для
мінімізації
ризику раку
шкіри.

Застосування
гідрохлортіазиду
також слід
ретельно
переглянути
для
пацієнтів, які
з раком шкіри
в анамнезі.

Гостра
респіраторна
токсичність

Після прийому
гідрохлортіазиду
повідомлялося
про дуже
рідкісні
важкі випадки
гострої
респіраторної
токсичності, включаючи
гострий
респіраторний
дистрес-синдром
(ГРДС). Набряк
легень
зазвичай
розвивається
протягом
декількох
хвилин або
годин після
прийому
гідрохлортіазиду.
На початку захворювання
симптоми
включають
задишку, лихоманку,
погіршення
стану легень
та гіпотензію.
Якщо є
підозра на
ГРДС, прийом гідрохлортіазиду
слід
припинити та
провести
відповідне
лікування. Лікарський
засіб не слід
призначати
пацієнтам,
які раніше перенесли
ГРДС після
прийому
гідрохлортіазиду.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Вагітність

Вагітність.

Лікарський
засіб
протипоказано
застосовувати
вагітним або
жінкам, які
планують завагітніти.
Якщо під час
лікування
цим засобом
підтверджується
вагітність,
його
застосування
необхідно
негайно
припинити і,
якщо
необхідно, -
замінити
іншим
лікарським
засобом,
дозволеним
до
застосування
у вагітних.

Лікування
антагоністами
рецепторів
ангіотензину
II під час ІІ та
ІІІ
триместру
вагітності
спричинює фетотоксичність
у людей
(послаблення
ниркової
функції,
олігогідрамніоз,
затримка окостеніння
черепа) та
неонатальну
токсичність
(ниркова
недостатність,
артеріальна
гіпотензія,
гіперкаліємія).
У разі застосування
антагоністів
рецепторів
ангіотензину
II з ІІ триместру
вагітності
рекомендується
проводити
ультразвукову
перевірку
функції
нирок та
стану черепа
плода. За
немовлятами,
матері яких
приймали
антагоністи
рецепторів
ангіотензину
II, слід
встановити
ретельне
спостереження
на наявність
артеріальної
гіпотензії
(див. розділи
«Протипоказання»
та «Особливості
застосування»).
Обмежений
досвід
застосування
гідрохлоротіазиду
під час
вагітності,
особливо
протягом І
триместру.

Гідрохлортіазид
проникає
крізь
плацентарний
бар’єр. З
огляду на
фармакологічний
механізм дії
гідрохлоротіазиду,
застосування
препарату
під час ІІ та
ІІІ
триместрів
може порушити
перфузію
плід-плацента
та призвести
до таких
внутрішньоутробних
і неонатальних
ефектів, як
жовтяниця,
порушення
електролітної
рівноваги у
плода і
тромбоцитопенія.

Гідрохлортіазид
не слід
застосовувати
при набряках,
артеріальній
гіпертензії,
зумовлених
вагітністю,
або пізньому
токсикозі через
ризик
зменшення
об’єму
плазми та
плацентарної
гіпоперфузії
без
позитивного
впливу на
перебіг
захворювання.

Гідрохлортіазид
не слід застосовувати
при значній
артеріальній
гіпертензії
вагітним, за
винятком
рідкісних
випадків,
коли
неможливо
застосувати інше
лікування.

Годування
груддю

Оскільки
відсутня
інформація
щодо застосування
препарату Телмілакс
плюс під час
годування
груддю,  не рекомендується
приймати
препарат у
період
годування
груддю; і
слід надати
перевагу альтернативній
терапії із
застосуванням
препаратів
із краще
вивченим
профілем безпеки,
особливо при
годуванні
новонароджених
або
недоношених
дітей.

Гідрохлортіазид
у незначних
кількостях
виділяється
з грудним
молоком.
Тіазиди у
високих
дозах,
спричиняючи
інтенсивний
діурез,
можуть
пригнічувати
утворення
грудного
молока. У
разі
застосування
препарату Телмілакс
плюс у період
годування
груддю слід
приймати найнижчі
можливі дози.

Фертильність

Доклінічні
дослідження
не виявили
впливу
телмісартану
та
гідрохлортіазиду
на фертильність
чоловіків та
жінок.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

При
керуванні
автомобілем
та роботі з іншими
механізмами
необхідно
брати до уваги,
що при
антигіпертензивній
терапії препаратом
Телмілакс
плюс може
виникати запаморочення
або
сонливість.

Спосіб
застосування
та дози.

Дозування

Телмілакс
плюс
призначають
пацієнтам, у
яких
артеріальний
тиск недостатньо
піддається
контролю при
застосуванні
окремо
телміcартану.
Перед
переходом на
Телмілакс
плюс слід
визначити
дозу кожного
з
компонентів.
Може бути
розглянута безпосередня
заміна
монотерапії
на фіксовані
комбінації.

−
Телмілакс
плюс,
таблетки по 40
мг/12,5 мг, можна
призначати
один раз на
добу
пацієнтам, у
яких
артеріальний
тиск недостатньо
піддається
контролю при
застосуванні
таблеток Телмілакс
40 мг.

−
Телмілакс
плюс,
таблетки по 80
мг/12,5 мг, можна призначати
один раз на
добу
пацієнтам, у
яких артеріальний
тиск
недостатньо
піддається
контролю при
застосуванні
таблеток
Телмілакс 80 мг.

−
Телмілакс
плюс,
таблетки по 80
мг/25 мг, можна
призначати
один раз на
добу
пацієнтам, якщо
прийом
препарату
Телмілакс
плюс 80 мг/12,5 мг не
забезпечує
належного
контролю
артеріального
тиску або дорослим
пацієнтам,
чий
кров’яний
тиск стабілізували
телмісартаном
або гідрохлортіазидом
як
монотерапіями
(див. розділ
«Показання»).

Особливі
групи хворих.

Пацієнти
з
порушеннями
функцій
нирок. Рекомендується
проводити
періодичний
моніторинг
функції
нирок (див.
розділ «Особливості
застосування»).

Одночасне
застосування
телмісартану
з аліскіреном
протипоказано
хворим із
нирковою
недостатністю
(ШКФ < 60 мл/хв/1,73 м2)
(див. розділ
«Протипоказання»).

Пацієнти
з
порушеннями
функцій печінки.
Для
пацієнтів зі
слабкими та
помірними порушеннями
функцій
печінки
добова доза
препарату
Телмілакс
плюс не
повинна
перевищувати
дозу
40 мг/12,5
мг. Телмілакс
плюс не
призначають
пацієнтам з
тяжкими
порушеннями
функцій
печінки. Слід
з
обережністю
призначати
тіазиди
пацієнтам із
порушеннями
функцій
печінки (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Пацієнти
літнього
віку.
Немає
потреби у
корекції
дози для
пацієнтів
літнього
віку.

Спосіб
застосування.

Слід
приймати
Телмілакс
плюс перорально
один раз на
добу,
запиваючи
рідиною, незалежно
від вживання
їжі.

Заходи
безпеки
перед
застосуванням
лікарського
засобу.

Телмілакс
плюс слід
зберігати в
запаяному
блістері
через
гігроскопічні
властивості
таблетки.
Таблетки
необхідно
виймати з
блістера безпосередньо
перед
застосуванням.

Діти.

Безпека
та
ефективність
застосування
препарату
Телмілакс
плюс дітям
(віком до 18 років)
не
досліджувалися.

Передозування.

Інформація
щодо
передозування
телміcартаном
людей
обмежена.
Ступінь
видалення гідрохлоротіазиду
шляхом
гемодіалізу
невідомий.

Симптоми.
Найімовірнішими
очікуваними
проявами передозування
телміcартану
є
артеріальна гіпотензія
і тахікардія;
також
спостерігалися
брадикардія,
запаморочення,
блювання,
підвищення
креатиніну
сироватки
крові та
гостра ниркова
недостатність.
Передозування
гідрохлоротіазидом
пов’язане зі
зниженням
електролітів
(гіпокаліємія,
гіпохлоремія)
та
зневодненням
унаслідок
надмірного діурезу.
Найпоширенішими
ознаками та
симптомами
передозування
є нудота та
сонливість.
Гіпокаліємія
може
призвести до
спазму
м’язів та/або
до загострення
серцевої
аритмії, що
пов’язані з
одночасним
застосуванням
препаратів дигіталісу
або певних
антиаритмічних
препаратів.

Лікування.
Телміcартан
не
видаляється
за допомогою
гемодіалізу.
Слід
здійснювати
ретельний
моніторинг
стану
пацієнтів.
Лікування
при
виникненні
симптомів передозування
повинно бути
симптоматичним
і
підтримуючим.
Терапія
залежить від
часу, який
пройшов
після
передозування
та тяжкості
симптомів.
Підтримуючі
заходи включають
індукцію
блювання
та/або
промивання
шлунка. При
лікуванні
передозування
може бути
корисним
застосування
активованого
вугілля. Слід
проводити
моніторинг
рівня
електролітів
і креатиніну.
При
виникненні
артеріальної
гіпотензії
пацієнта
слід
покласти на
спину та
надати допомогу
із
застосуванням
сольових
розчинів.

Побічні
реакції.

Характеристика
профілю
безпечності. Побічною
реакцією, що
спостерігалась
часто, було
запаморочення.
Серйозний
ангіоневротичний
набряк
можливий
рідко (≥1/10000 – < 1/1000).

Характеристика
побічних реакцій.

Відповідно
до класу
системи
органів нижче
наведено
побічні
реакції,
виявлені в
ході
клінічних
випробувань
комбінації
телміcартану
і
гідрохлортіазиду,
які спостерігалися
частіше, ніж
при прийомі
плацебо. Побічні
реакції, які
не
спостерігались
у ході
клінічних
випробувань,
але
очікуються
під час
лікування
препаратом Телмілакс
плюс і
базуються на
досвіді
застосування
телміcартану
або
гідрохлоротіазиду
окремо, також
наведені
нижче в
окремих
підрозділах.

Побічні
реакції
зазначені за
частотою виникнення:
дуже часто (≥
1/10), часто (≥ 1/100 –  <1/10),
нечасто (≥ 1/1000 – <
1/100), рідко (≥1/10000 – <
1/1000), дуже рідко
(<1/10 000), невідомо
(не можна
встановити з
наявних
даних).
Побічні
реакції
наведені в
порядку
зменшення серйозності.

Інфекції
та інвазії:

рідко –
бронхіт,
фарингіт,
синусит.

З
боку імунної
системи:

рідко –
посилення
або
активація
системного
червоного
вовчака1.

Порушення
обміну
речовин:

нечасто
–
гіпокаліємія;

рідко –
гіперурикемія,
гіпонатріємія.

З
боку психіки:

нечасто
– тривога;

рідко – депресія.

З
боку
нервової
системи:

часто
–
запаморочення;

нечасто
– синкопе,
парестезія;

рідко –
безсоння,
порушення
сну.

З
боку органів
зору:

рідко –
порушення
зору, минуща
нечіткість
зору.

З
боку
вестибулярного
апарату:

нечасто
– вертиго.

З
боку серця:

нечасто
– тахікардія,
аритмія.

З
боку судин:

нечасто
–
артеріальна
гіпотензія,
ортостатична
гіпотензія.

З
боку
дихальної
системи:

нечасто
– диспное;

рідко –
респіраторний
дистрес-синдром
(включаючи
пневмоніт і
набряк
легень).

З
боку
шлунково-кишкового
тракту:

нечасто
– діарея,
сухість у
роті,
метеоризм;

рідко –
абдомінальний
біль, запор,
диспепсія,
блювання,
гастрит.

Гепатобіліарні
порушення:

рідко –
порушення
функції
печінки/розлади
функції
печінки2.

З
боку шкірних
покривів та
підшкірної
клітковини:

рідко – ангіоневротичний
набряк (у т.ч. з
летальним наслідком),
еритема,
свербіж,
висипання,
підвищення
потовиділення,
кропив’янка.

Доброякісні,
злоякісні і
неуточнені
новоутворення
(включаючи
кісти і
поліпи):
невідомо –
немеланомний
рак шкіри
(базально-клітинна
карцинома і
плоскоклітинна
карцинома).

На
підставі
наявних
даних
епідеміологічних
досліджень
спостерігається
кумулятивний
дозозалежний
зв’язок між
прийомом гідрохлортіазиду
та
немеланомним
раком шкіри.

З
боку
опорно-рухового
апарату:

нечасто
– біль у спині,
судоми
м’язів,
міалгія;

рідко –
артралгія,
судоми
литкових
м’язів, біль
у ногах.

З боку
статевої
системи:

нечасто
– імпотенція.

Загальні
порушення:

нечасто
– біль у
грудній
клітці;

рідко –
симптоми,
подібні до
грипу, біль.

Лабораторні
дані:

нечасто
– підвищення
рівня
сечової
кислоти у
крові;

рідко –
підвищення
рівня
креатиніну,
підвищення
рівня
креатинфосфокінази
у крові, підвищення
рівня
ензимів
печінки.

1
На основі
постмаркетингового
періоду.

2
Див. розділ
«Побічні
реакції. Опис
окремих побічних
реакцій».

Додаткова
інформація
щодо
індивідуальних
компонентів.

Побічні
реакції, які
спостерігались
при застосуванні
окремих
компонентів,
можуть бути
потенційними
побічними
реакціями під
час
застосування
препарату Телмілакс
плюс,
навіть якщо
вони не
спостерігались
у ході
клінічних
випробувань.

Телмісартан.

Побічні
реакції
виникали з
однаковою
частотою
серед
пацієнтів,
які приймали
плацебо і
телмісартан.
Нижче
наведені
додаткові
побічні
реакції, про
які
повідомлялося
в ході
клінічних
досліджень
монотерапії
телмісартаном
при
артеріальній
гіпертензії або
у пацієнтів
віком від 50
років з
високим ризиком
серцево-судинних
захворювань.

Інфекції
та інвазії:

нечасто
– інфекція
верхніх
відділів
дихальних
шляхів,
інфекція
сечостатевого
тракту
(включаючи
цистит);

рідко
– сепсис, у т.ч.
з летальним
наслідком3.

З
боку
кровоносної
та
лімфатичної
систем:

нечасто
– анемія;

рідко
–
еозинофілія,
тромбоцитопенія.

З боку
імунної
системи:

рідко
–
гіперчутливість,
анафілактичні
реакції.

Порушення
обміну
речовин:

нечасто
–
гіперкаліємія;

рідко
–
гіпокаліємія
(у пацієнтів,
хворих на
цукровий
діабет).

З боку серця:

нечасто
–
брадикардія.

З
боку
нервової
системи:

невідомо
– сонливість.

З
боку
дихальної
системи:

нечасто
– кашель;

дуже
рідко –
інтерстиціальне
захворювання
легень3;

З боку шлунково-кишкового
тракту:

рідко
– дискомфорт
у шлунку.

З боку
шкірних
покривів та
підшкірної
клітковини:

рідко
– екзема,
медикаментозний
дерматит, токсичний
дерматит.

З
боку
опорно-рухового
апарату:

рідко
– артроз,
біль у
сухожиллях.

З
боку
сечовидільної
системи:

нечасто
– ниркова
недостатність
(включаючи
гостру
ниркову
недостатність).

Загальні
порушення:

нечасто
– астенія.

Лабораторні
дані:

рідко
– зниження
рівня
гемоглобіну.

3
Див. розділ
«Побічні
реакції. Опис
окремих побічних
реакцій».

Гідрохлортіазид.

Гідрохлортіазид
може
спричинити
або посилити
гіповолемію,
яка може
призвести до
електролітного
дисбалансу
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Нижче
наведені
побічні
реакції, що
виникали з
невідомою
частотою при
монотерапії
гідрохлортіазидом.

Інфекції
та інвазії:

невідомо
–
сіаладеніт.

З
боку
кровоносної
та
лімфатичної
систем:

невідомо
– апластична
анемія,
гемолітична
анемія,
пригнічення
функції
кісткового мозку,
лейкопенія,
нейтропенія,
агранулоцитоз,
тромбоцитопенія.

З
боку імунної
системи:

невідомо
–
анафілактичні
реакції,
анафілактичний
шок,
гіперчутливість.

З боку
ендокринної
системи:

невідомо
– втрата
контролю над
діабетом,
зниження глюкозотолерантності,
що може
зумовити маніфестацію
латентного
цукрового
діабету.

Порушення
обміну
речовин:

невідомо
– анорексія,
втрата
апетиту,
електролітний
дисбаланс,
гіперхолестеролемія,
гіперглікемія,
гіповолемія,
гіпомагніємія,
гіперкальціємія,
гіпохлоремічний
алкалоз, що може
індукувати
печінкову
енцефалопатію
або
печінкову
кому (що
вірогідно
для пацієнтів
з цирозом
печінки),
гіперурикемія,
що може провокувати
подагричні
напади у
пацієнтів з
асимптомним
перебігом
захворювання.

З
боку психіки:

невідомо
– неспокій, дезорієнтація,
сонливість,
нервозність,
зміни
настрою.

З
боку
нервової
системи:

невідомо
– легке запаморочення,
головний
біль, судоми,
сплутаність
свідомості.

З
боку органів
зору:

невідомо
–
ксантопсія,
гостра
міопія,
гостра
закритокутова
глаукома.

З
боку судин:

невідомо
–
некротичний
васкуліт.

З
боку
шлунково-кишкового
тракту:

невідомо
–  панкреатит,
дискомфорт у
шлунку,
відчуття
спраги, нудота.

Гепатобіліарні
порушення:

невідомо
– гепатоцелюлярна
жовтяниця,
холестатична
жовтяниця,
холецистит.

З
боку
шкірних
покривів та
підшкірної
клітковини:

невідомо
– синдром,
подібний до
червоного
вовчака, реакції
фоточутливості,
шкірний
васкуліт,
токсичний
епідермальний
некроліз,
пурпура, синдром
Стівенса–Джонсона.

З
боку
опорно-рухового
апарату:

невідомо
– слабкість.

З
боку
сечовидільної
системи:

невідомо
–
інтерстиціальний
нефрит,
порушення
функції
нирок, глюкозурія,
ниркова
недостатність.

З
боку
респіраторного
тракту,
органів середостіння
та грудної
клітки:

дуже
рідко -
гострий
респіраторний
дистрес-синдром
(ГРДС) (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

З боку
репродуктивних
органів та
молочних
залоз:

невідомо
– статеві
розлади.

Загальні
порушення:

невідомо
–
пропасниця.

Лабораторні
дані:

невідомо
– підвищення
рівня
тригліцеридів.

Опис
окремих
побічних
реакцій.

Порушення
функції
печінки/розлади
функції
печінки. Більшість
випадків
порушення
функції печінки/розладу
функції
печінки, про
які повідомлялося
у
постмаркетинговий
період при застосуванні
телмісартану,
спостерігались
у пацієнтів
японської
національності.
Останні
більш
схильні до
цих побічних
реакцій.

Сепсис. У
ході
дослідження
PRoFESS серед
пацієнтів,
які приймали
телмісартан,
спостерігався
вищий рівень
випадків
сепсису, ніж
серед тих,
хто
отримував
плацебо. Це
може бути як випадковістю,
так і ознакою
процесу, суть
якого наразі
невідома.

Інтерстиціальне
захворювання
легень. Про
випадки
інтерстиціального
захворювання
легень,
пов’язаного
із прийомом
телмісартану,
повідомлялося
в ході
постмаркетингового
застосування.  Проте
не було
встановлено
причинно-наслідкового
зв’язку.

Термін
придатності. 2
роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
в
оригінальній
упаковці при
температурі
не вище 25 °С.

Зберігати
у
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

По 14
таблеток у
блістері, по 2
блістери у пачці з
картону.

Категорія
відпуску. За рецептом.

Виробник.

ЛАБОРАТОРІОС
ЛІКОНСА, С.А.

LABORATORIOS LICONSA, S.A.

Місцезнаходження
виробника та
його адреса
місця
провадження
діяльності.

Авда.
Міралькампо,
7, Пол. Інд.
Міралькампо,
Асукека-де-Енарес,
19200,
Гвадалахара,
Іспанія

Avda. Miralcampo, 7, Pol. Ind.
Miralcampo, Azuqueca de Henares, 19200, Guadalajara, Spain

Заявник.

М.
БІОТЕК
ЛІМІТЕД

M. BIOTECH LIMITED

Місцезнаходження
заявника.

Гледстоун
Хауз, 77-79 Хай
Стріт, Егам
ТВ20 9ГИ, Суррей,
Велика
Британія

Gladstone House, 77-79 High Street, Egham TW20 9HY, Surrey, United Kingdom