ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського засобу

КОКСІКЕА

(KOXIKEA)

Склад:

діюча
речовина: еторикоксиб;

1 таблетка
містить 60 мг,
90 мг або 120 мг
еторикоксибу;

допоміжні
речовини: целюлоза
мікрокристалічна
(Е 460), кальцію
гідрофосфат,
натрію
кроскармелоза,
магнію
стеарат (Е 470b);

плівкове
покриття:
спирт
полівініловий
(Е 1203), титану
діоксид (Е 171),
гліцерол
моностеарат
(Е 471),
індигокармін
(Е 132) (для
таблеток 60 мг
та 120 мг), заліза
оксид жовтий
(Е 172) (для
таблеток 60 мг
та 120 мг), тальк (E 553b),
натрію
лаурилсульфат.

Лікарська
форма. Таблетки,
вкриті
плівковою
оболонкою.

Основні
фізико-хімічні
властивості:

таблетки по
60 мг: таблетки,
вкриті
плівковою
оболонкою,
темно-зеленого
кольору,
яблукоподібної
форми, з
двоопуклою
поверхнею, з
тисненням
«60» з одного
боку та
гладкі з
іншого боку;

таблетки по
90 мг: таблетки,
вкриті
плівковою
оболонкою,
білого
кольору,
яблукоподібної
форми, з
двоопуклою
поверхнею, з
тисненням
«90» з одного боку
та гладкі з
іншого боку;

таблетки по 120 мг: таблетки,
вкриті
плівковою
оболонкою,
світло-зеленого
кольору,
яблукоподібної
форми, з
двоопуклою
поверхнею, з
тисненням
«120» з одного
боку та
гладкі з
іншого боку.

Фармакотерапевтична
група. Нестероїдні
протизапальні
та протиревматичні
препарати.
Коксиби. Код
АТX M01A H05.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Механізм
дії

Еторикоксиб
є
пероральним
селективним
інгібітором
циклооксигенази-2
(ЦОГ-2) у межах клінічного
діапазону
доз.

У ході клінічних
фармакологічних
досліджень еторикоксиб
дозозалежно інгібував
ЦОГ-2 без
інгібування
циклооксигенази-1
(ЦОГ-1) при
застосуванні
у дозах до 150 мг
на добу.
Еторикоксиб
не інгібує
синтез простагландинів
шлунка та не
впливає на функцію
тромбоцитів.

Циклооксигеназа
відповідає
за утворення
простагландинів.
Ідентифіковано
дві ізоформи
– ЦОГ-1 та ЦОГ-2.
ЦОГ-2 є
ізоформою
ферменту, що
індукується
імпульсом
прозапалення
та
розглядається
як основний
фактор, що відповідає
за синтез
простаноїдних
медіаторів
болю,
запалення та
гарячки. ЦОГ-2
також
задіяно у
процесах
овуляції,
імплантації
та закриття
артеріальної
протоки,
регуляції
функції
нирок та
центральної
нервової
системи
(індукція
гарячки,
відчуття болю,
когнітивна
функція).
Також може
брати участь
у процесі
загоєння
виразок. ЦОГ-2
було
ідентифіковано
у тканині
навколо
виразки
шлунка у людини,
але значення
для загоєння
виразки не встановлено.

Ефективність

У
пацієнтів з
остеоартритом
еторикоксиб
у дозі 60 мг 1 раз
на добу
значно
покращує
стан при
болях та
оцінку
пацієнта
щодо стану
захворювання.
Ці позитивні
ефекти
спостерігалися
вже на другий
день
лікування і
зберігалися
протягом
періоду до 52 тижнів.
У ході досліджень
із застосуванням
еторикоксибу
в дозі 30 мг 1 раз
на добу
ефективність
цього
препарату перевищувала
плацебо
протягом 12 тижнів
лікування
(використовувалися
оцінки, що
застосовувалися
в інших
дослідженнях).
Під час
дослідження
підбору дози
еторикоксиб
у дозі 60 мг
демонстрував
значно більш
виражене
покращення,
ніж у дозі 30 мг,
щодо усіх трьох
основних
кінцевих
точок після 6
тижнів лікування.
Застосування
дози 30 мг при
остеоартриті
кисті не
вивчали.

У
пацієнтів з
ревматоїдним
артритом
еторикоксиб
у дозі 60 мг та
90 мг 1 раз на
добу значно
покращував
стан щодо вираженості
болю,
запалення, а
також
рухливості. У
ході досліджень
з оцінки доз
60 мг та 90 мг
позитивні
ефекти
зберігалися
протягом
12-тижневого
періоду
лікування. У ході
дослідження
з оцінки дози
60 мг
порівняно з
дозою 90 мг
обидва
дозування
еторикоксибу
– 60 мг 1 раз на
добу та 90 мг 1 раз
на добу –
були більш ефективні,
ніж плацебо.
Доза 90 мг
була
ефективніша,
ніж доза 60 мг
відповідно
до методу
Загальної
оцінки болю
пацієнтів (0–100 мм
візуальна
аналогова
шкала), із
середнім
покращенням -2,71 мм
(95 %       ДІ:
-4,98 мм, -0,45 мм).

У
пацієнтів з
нападами
гострого
подагричного
артриту
еторикоксиб
у дозі 120 мг 1 раз
на добу
протягом 8
днів
полегшував
біль у
суглобах
середнього
та тяжкого
ступеня та
запалення
порівняно з
індометацином
у дозі 50 мг 3 рази
на добу.
Зменшення
вираженості
болю спостерігається
вже через 4
години після
початку
лікування.

У
пацієнтів з
анкілозуючим
спондилітом
еторикоксиб
у дозі 90 мг 1 раз
на добу
забезпечує
значне
покращення при
болю у
хребті,
запаленні,
обмеженні
рухів, а
також
покращує
функціональну
здатність.
Клінічні
переваги
еторикоксибу
спостерігалися
на другий
день після
початку терапії
і
зберігалися
упродовж
52-тижневого періоду
лікування. У ході
другого
дослідження
з оцінки дози
60 мг,
порівняно з
дозою 90 мг,
еторикоксиб
у дозі 60 мг
1 раз на добу
та 90 мг 1 раз
на добу
продемонстрував
схожу ефективність
порівняно з
напроксеном
1000 мг щоденно.
У пацієнтів,
які не
демонстрували
адекватної
відповіді
під час
застосування
дози 60 мг
щоденно
протягом 6
тижнів,
підвищення
дози до 90 мг
щоденно
покращувало
оцінку
інтенсивності
болю у спині (0–100
мм візуальна
аналогова
шкала), порівняно
з
продовженням
прийому 60 мг
щоденно, із
середнім
покращенням
-2,70 мм (95 % ДІ: -4,88 мм,
-0,52 мм).

Під час
клінічного
дослідження
післяопераційного
зубного болю
еторикоксиб
у дозі 90 мг
застосовували
1 раз на добу
до трьох
днів. У
підгрупі
пацієнтів з
помірним
болем у
початковому
стані
еторикоксиб
у дозі 90 мг
виявляв
знеболювальний
ефект, подібний
до такого в
ібупрофену
600 мг (16,11 проти 16,39;
P=0,722), і
перевищував
ефект
парацетамолу/кодеїну
600 мг/60 мг (11,00; P<0,001) і
плацебо (6,84; P<0,001),
що
визначалося
за показником
повного
полегшення
болю через 6
годин (TOPAR6).
Кількість
пацієнтів,
які повідомляли
про
застосування
препаратів
екстреного
знеболення
протягом 24 годин,
становила 40,8 %
у групі
застосування
еторикоксибу
90 мг, 25,5 % у групі
застосування
ібупрофену 600 мг
кожні 6 годин
і 46,7 % у групі
застосування
парацетамолу/кодеїну
600 мг/60 мг кожні
6 годин
порівняно із
76,2 % пацієнтів,
які приймали
плацебо. У
цьому дослідженні
початок
аналгезивної
дії (відчутне
полегшення
болю) 90 мг
еторикоксибу
спостерігалося
вже через 28 хвилин
після
прийому
препарату.

Безпека

Міжнародна
дослідницька
програма
тривалого
застосування
еторикоксибу
і диклофенаку
при артриті (MEDAL)

Програма
MEDAL була
проспективно
розробленою
програмою
відносно
результатів
щодо безпеки
з боку
серцево-судинної
системи, отриманих
за
об’єднаними
даними трьох
рандомізованих,
подвійних
сліпих,
контрольованих
активним
препаратом
порівняння
досліджень
(дослідження
MEDAL, EDGE II і EDGE).

У
дослідженні
MEDAL, що було спрямоване
на
визначення
впливу на
серцево-судинну
систему,
брали участь
17804 пацієнти з
остеоартритом
і 5700 ‒ з
ревматоїдним
артритом, які
застосовували
еторикоксиб
у дозі 60 мг
(остеоартрит)
чи 90 мг
(остеоартрит
і
ревматоїдний
артрит) або
диклофенак у
дозі 150 мг на добу
у середньому
протягом 20,3 місяця
(максимально
‒ 42,3 місяця,
медіана ‒ 21,3 місяця).
У цьому
дослідженні
були
зафіксовані
тільки
серйозні
побічні
реакції і припинення
прийому
препарату
внаслідок
виникнення
будь-яких
побічних
реакцій.

У ході досліджень
EDGE і EDGE II
порівнювали
шлунково-кишкову
переносимість
еторикоксибу
і
диклофенаку.
У дослідженні
EDGE брали
участь 7111 пацієнтів
з
остеоартритом,
які отримували
еторикоксиб
у дозі 90 мг на
добу (у 1,5 раза
вище
рекомендованої
дози для
лікування
остеоартриту),
або
диклофенак у
дозі 150 мг на
добу
протягом у
середньому
9,1 місяця
(максимум ‒
16,6 місяця,
медіана ‒ 11,4 місяця).
У
дослідженні
EDGE II брали
участь 4086 пацієнтів
з
ревматоїдним
артритом, які
отримували
лікування
еторикоксибом
у дозі 90 мг на
добу або
диклофенаком
у дозі 150 мг на
добу
протягом у
середньому 19,2 місяця
(максимум ‒ 33,1 місяця,
медіана ‒ 24 місяці).

В
об’єднаній програмі
MEDAL брав участь
34701 пацієнт з
остеоартритом
і
ревматоїдним
артритом, які
отримували
лікування
упродовж
періоду в
середньому 17,9
місяця
(максимум ‒ 42,3 місяця,
медіана ‒
16,3 місяця);
приблизно 12800 пацієнтів
отримували
лікування
понад 24 місяці.
У пацієнтів,
зареєстрованих
у цій програмі,
були різні
початкові
чинники ризику
щодо
серцево-судинної
системи і
шлунково-кишкового
тракту (ШКТ).
Пацієнти з
нещодавно
перенесеним
інфарктом
міокарда, аортокоронарним
шунтуванням
або черезшкірною
коронарною
ангіопластикою
упродовж 6
місяців до
реєстрації в
дослідженні
були
виключені з
дослідження.
У
дослідженнях
було
дозволено
застосування
гастропротекторних
препаратів і
ацетилсаліцилової
кислоти у
низьких
дозах.

Загальна
безпека

Не було
суттєвих
відмінностей
у частоті тромботичних
серцево-судинних
ускладнень
при
застосуванні
еторикоксибу
і диклофенаку.
Кардіоренальні
побічні
реакції частіше
спостерігалися
при
застосуванні
еторикоксибу,
ніж
диклофенаку;
цей ефект був
дозозалежним
(детально про
результати див.
нижче).
Побічні
реакції з
боку ШКТ і
печінки
виникали
значно
частіше при
застосуванні
диклофенаку,
ніж
еторикоксибу.
Частота
виникнення
побічних
реакцій у
дослідженнях
EDGE і EDGE II, а також
побічних
реакцій, що
розглядалися
як серйозні
або такі, що
призводять
до відміни
препарату в
дослідженні
MEDAL, була вищою
при
застосуванні
еторикоксибу,
ніж диклофенаку.

Безпека
щодо
серцево-судинної
системи

Частота
підтверджених
тромботичних
серцево-судинних
серйозних
побічних
реакцій
(включаючи
реакції з
боку серця,
цереброваскулярні
реакції і
реакції з
боку периферичних
судин) була
порівнянною
в еторикоксибу
і
диклофенаку
(дані
підсумовано
в таблиці 1). Не
було
суттєвих
відмінностей
у показниках
частоти
тромботичних
ускладнень
при
застосуванні
еторикоксибу
і диклофенаку
в усіх
проаналізованих
підгрупах, включаючи
пацієнтів із
кардіоваскулярним
ризиком. При
окремому
розгляді
відносний
ризик
виникнення
підтверджених
серйозних
тромботичних
побічних реакцій
з боку
серцево-судинної
системи при
застосуванні
еторикоксибу
в дозі 60 мг
або 90 мг і
диклофенаку
в дозі 150 мг
був
однаковим.

Показники
підтверджених
тромботичних
ускладнень з
боку
серцево-судинної
системи

(об’єднана
програма MEDAL)

Таблиця 1

Ускладнення

Еторикоксиб

(N=16819)

25836 пацієнто-років

Диклофенак

(N=16483)

24766 пацієнто-років

Порівняння
між групами
лікування

Показник†

(95 %
ДІ)

Показник†

(95 %
ДІ)

Відносний
ризик

(95 %
ДІ)

Підтверджені
серйозні
тромботичні
побічні
реакції з
боку
серцево-судинної
системи

За
протоколом

1,24 (1,11;
1,38)

1,30 (1,17;
1,45)

0,95 (0,81;
1,11)

За
наміром
лікуватися

1,25 (1,14;
1,36)

1,19 (1,08;
1,30)

1,05 (0,93;
1,19)

Підтверджені
ускладнення
з боку серця

За
протоколом

0,71 (0,61;
0,82)

0,78 (0,68;
0,90)

0,90 (0,74;
1,10)

За
наміром
лікуватися

0,69 (0,61;
0,78)

0,70 (0,62;
0,79)

0,99 (0,84;
1,17)

Підтверджені
цереброваскулярні
ускладнення

За
протоколом

0,34 (0,28;
0,42)

0,32 (0,25;
0,40)

1,08 (0,80;
1,46)

За
наміром
лікуватися

0,33 (0,28;
0,39)

0,29 (0,24;
0,35)

1,12 (0,87;
1,44)

Підтверджені
ускладнення
з боку
периферичних
судин

За
протоколом

0,20 (0,15;
0,27)

0,22 (0,17;
0,29)

0,92 (0,63;
1,35)

За
наміром
лікуватися

0,24 (0,20;
0,30)

0,23 (0,18;
0,28)

1,08 (0,81;
1,44)

†Ускладнень
на
100 пацієнто-років;
ДІ – довірчий
інтервал.

N –
загальна
кількість
пацієнтів у
популяції за
протоколом.

За
протоколом:
усі
ускладнення
під час досліджуваної
терапії або
протягом
14 днів після
її
припинення
(за винятком
пацієнтів, які
прийняли <75 %
досліджуваного
препарату або
приймали
недосліджувані
нестероїдні
протизапальні
препарати
(НПЗП) >10 %
всього періоду).

За
наміром
лікуватися:
всі
підтверджені
ускладнення
до
закінчення
дослідження
(у т. ч. у
пацієнтів,
які могли
зазнати
втручання, не
пов’язаного
з
дослідженням,
з подальшим
припиненням
прийому
досліджуваного
препарату).
Загальна
кількість
рандомізованих
пацієнтів у
групі
еторикоксибу
– 17412, у групі
диклофенаку
– 17289.

Показник
серцево-судинної
летальності,
як і
загальної летальності,
був подібним
у групах
лікування
еторикоксибом
і
диклофенаком.

Кардіоренальні
ускладнення

Приблизно
50 % пацієнтів,
прийнятих у
дослідження
MEDAL, мали
артеріальну
гіпертензію
в анамнезі на
початковому
етапі. У
цьому дослідженні
частота
припинення
лікування
унаслідок
виникнення
побічних
реакцій, пов’язаних
з
артеріальною
гіпертензією,
була статистично
значно вищою
у групі
застосування
еторикоксибу,
ніж у групі
диклофенаку.
Частота
такої
побічної
реакції як
застійна
серцева
недостатність
(припинення
прийому
препарату і
серйозні
реакції),
була
аналогічною
як при
прийомі
еторикоксибу
60 мг, так і при
прийомі
диклофенаку
150 мг, проте
частота виникнення
цих реакцій
була вищою
при прийомі
еторикоксибу
90 мг
порівняно з
диклофенаком
150 мг
(статистично
значуща
різниця при
прийомі
еторикоксибу
90 мг
порівняно з
150 мг
диклофенаку
в групі ОА MEDAL).
Частота
підтверджених
побічних
реакцій,
пов’язаних
із застійною
серцевою
недостатністю
(явища, що
були
серйозними і
вимагали
госпіталізації
або
невідкладної
допомоги),
була незначно
вищою при
прийомі
еторикоксибу
порівняно з
прийомом
диклофенаку
150 мг, і цей ефект
залежав від
дози. Частота
припинення
лікування
унаслідок
виникнення
побічних
реакцій,
пов’язаних з
набряками,
була значно
вищою при
прийомі
еторикоксибу
порівняно з
прийомом
диклофенаку
150 мг, і цей ефект
залежав від
дози
(статистично
значуща різниця
при прийомі
еторикоксибу
90 мг, але не
еторикоксибу
60 мг).

Кардіоренальні
результати,
отримані в дослідженнях
EDGE і EDGE II,
відповідали
даним, про які
повідомлялося
в
дослідженні
MEDAL.

В
окремих
дослідженнях
програми MEDAL
абсолютна
частота
припинення
лікування в
будь-якій групі
лікування
еторикоксибом
(60 мг або 90 мг)
становила до
2,6 % при
артеріальній
гіпертензії,
до 1,9 % при
набряках і до
1,1 % при
застійній
серцевій
недостатності,
при цьому
вища частота
відміни
препарату
спостерігалася
у разі
прийому
еторикоксибу
90 мг, ніж 60 мг.

Результати
шлунково-кишкової
переносимості
в програмі MEDAL

Значно
менший
показник
відміни
препарату
внаслідок
виникнення
будь-якого
клінічного
ускладнення
з боку ШКТ
(наприклад,
диспепсії,
абдомінального
болю,
виразки) спостерігався
при
застосуванні
еторикоксибу,
ніж
диклофенаку,
в кожному з
трьох досліджень
програми MEDAL.
Показники
відміни
препарату
внаслідок
клінічних
реакцій з
боку ШКТ на
100 пацієнто‑років
за весь
період
дослідження
були такими: 3,23
для
еторикоксибу
і 4,96 для
диклофенаку в
дослідженні
MEDAL; 9,12 для
еторикоксибу
і 12,28 для диклофенаку
в дослідженні
EDGE; 3,71 для
еторикоксибу
і 4,81 для диклофенаку
в
дослідженні
EDGE II.

Результати
програми MEDAL
щодо безпеки
для ШКТ

Загальні
реакції з
боку
верхнього
відділу ШКТ
були
визначені як
перфорації,
виразки і
кровотечі.
Підгрупа
загальних
реакцій з
боку
верхнього
відділу ШКТ,
які вважалися
ускладненими,
включала
перфорації,
обструкції
та
ускладнені
кровотечі;
підгрупа загальних
реакцій з
боку
верхнього
відділу ШКТ,
які
вважалися
неускладненими,
включала
неускладнені
кровотечі та
неускладнені
виразки.
Значно
менший
показник
частоти
загальних
реакцій з
боку верхніх
відділів ШКТ
спостерігався
при
застосуванні
еторикоксибу,
ніж диклофенаку.
Не було
суттєвої
різниці між
еторикоксибом
і
диклофенаком
щодо
показника
частоти
ускладнених
реакцій. Для
підгрупи
таких
реакцій як
кровотеча у
верхньому
відділі ШКТ
(об’єднані
ускладнені і
неускладнені),
не було суттєвої
відмінності
між
еторикоксибом
і диклофенаком.
Перевага
еторикоксибу
щодо впливу
на верхній
відділ ШКТ
порівняно з диклофенаком
не була
статистично
значущою у
пацієнтів,
які
одночасно
застосовували
ацетилсаліцилову
кислоту в
низьких дозах
(приблизно 33 %
пацієнтів).

Показник
частоти на
100 пацієнто-років
підтверджених
ускладнених
і
неускладнених
клінічних
реакцій з
боку
верхнього
відділу ШКТ
(перфорації,
виразки і
кровотечі)
становив 0,67 (95 %
ДІ 0,57; 0,77) при
прийомі
еторикоксибу
і 0,97 (95 % ДІ 0,85; 1,10) при
прийомі
диклофенаку,
при цьому відносний
ризик
становив 0,69 (95 %
ДІ 0,57; 0,83).

Визначався
показник
частоти
підтверджених
реакцій з
боку
верхнього
відділу ШКТ у
пацієнтів
літнього
віку;
найбільше
зниження
спостерігалося
у пацієнтів
віком ≥75 років
(1,35 [95 % ДІ 0,94; 1,87]
реакцій на
100 пацієнтів-років
при прийомі
еторикоксибу
порівняно з 2,78
[95 % ДІ 2,14; 3,56] при
прийомі
диклофенаку).

Показники
частоти
підтверджених
клінічних
реакцій з
боку
нижнього
відділу ШКТ
(перфорація
тонкого або
товстого
кишечнику, обструкція
або
кровотеча)
статистично
не відрізнялися
при
застосуванні
еторикоксибу
і
диклофенаку.

Результати
програми MEDAL
щодо безпеки
для печінки

Еторикоксиб
був
асоційований
зі статистично
значно
меншою
частотою
відміни препарату
унаслідок
виникнення
побічних реакцій
з боку
печінки, ніж
диклофенак. В
об’єднаній
програмі MEDAL 0,3 %
пацієнтів,
які застосовували
еторикоксиб,
і 2,7 %
пацієнтів, які
застосовували
диклофенак,
припинили застосування
препарату
внаслідок
виникнення
побічних
реакцій з
боку печінки.
Показник на
100 пацієнто-років
становив 0,22
при застосуванні
еторикоксибу
і            1,84
при
застосуванні
диклофенаку
(р-значення
було < 0,001 для
еторикоксибу
порівняно з
диклофенаком).
Проте у
програмі MEDAL
більшість
побічних
реакцій з боку
печінки були
несерйозними.

Додаткові
дані з
безпеки для
серцево-судинної
системи щодо
тромботичних
ускладнень

У ході клінічних
досліджень,
за винятком
досліджень
програми MEDAL,
приблизно
3100 пацієнтів
отримували
еторикоксиб
у дозах ≥60 мг
на добу упродовж
12 тижнів і
довше. Не
було
значущої відмінності
показників
підтверджених
серйозних
тромботичних
серцево-судинних
ускладнень у
пацієнтів, які
приймали
еторикоксиб
у дозі ≥60 мг,
плацебо або
інші НПЗП (за
винятком напроксену).
Проте
частота
таких
реакцій була вищою
у пацієнтів,
які
отримували
еторикоксиб,
порівняно з
тими, хто
отримував
напроксен у
дозі 500 мг 2 рази
на добу.
Відмінність
антитромботичної
активності
між деякими
НПЗП, що
інгібують
ЦОГ-1, і
селективними
інгібіторами
ЦОГ-2 може
бути
клінічно
значущою у
пацієнтів
групи ризику
виникнення
тромбоемболічних
ускладнень.
Селективні
інгібітори
ЦОГ-2 знижують
утворення
системного (і
тому, можливо,
ендотеліального)
простацикліну
без впливу на
тромбоцитарний
тромбоксан.
Клінічне
значення цих
даних
невідоме.

Додаткові
дані щодо
безпеки для
ШКТ

Під час
двох
12-тижневих
подвійних
сліпих
ендоскопічних
досліджень
кумулятивна
частота
виникнення
гастродуоденальних
виразок була
значно
нижчою у
пацієнтів,
які
отримували
лікування
еторикоксибом
у дозі 120 мг
1 раз на добу,
ніж у
пацієнтів, які
отримували
лікування
напроксеном
у дозі 500 мг
2 рази на добу
або
ібупрофеном
у дозі 800 мг
3 рази на
добу. Частота
виникнення виразок
була вищою
при
застосуванні
еторикоксибу,
ніж плацебо.

Дослідження
функції
нирок у
пацієнтів літнього
віку

У ході рандомізованого
подвійного
сліпого
плацебо-контрольованого
дослідження
з
паралельними
групами
оцінювали
вплив
15-денного
лікування
еторикоксибом
(90 мг),
целекоксибом
(200 мг 2 рази на
добу), напроксеном
(500 мг 2 рази на
добу) і
плацебо на
виведення
натрію із
сечею,
артеріальний
тиск та інші
показники
функції
нирок у
пацієнтів
віком від 60 до
85 років, які
дотримуються
дієти з
вмістом солі
200 мЕкв/добу.
Еторикоксиб,
целекоксиб і
напроксен
мали
подібний
вплив на
виведення
натрію із
сечею при двотижневому
лікуванні.
Усі активні
препарати порівняння
показали
підвищення
щодо плацебо
систолічного
артеріального
тиску, проте
еторикоксиб
асоціювався
зі статистично
значущим
підвищенням
на 14-й день
порівняно з
целекоксибом
і
напроксеном
(середня зміна
систолічного
тиску
порівняно з
початковим
рівнем:
еторикоксиб
7,7 мм рт. ст.,
целекоксиб
2,4 мм рт. ст.,
напроксен
3,6 мм рт. ст.).

Фармакокінетика.

Абсорбція.

Еторикоксиб
добре
всмоктується
при пероральному
прийомі.
Абсолютна
біодоступність
становить
приблизно 100 %.
Після
прийому 120 мг
1 раз на добу
до
досягнення
рівноважного
стану
максимальна
концентрація
у плазмі
крові
(середнє
геометричне
значення Cmax=3,6 мкг/мл)
спостерігається
приблизно
через 1 годину
(Tmax) після
прийому
дорослими
натще.
Середнє геометричне
значення AUC0‑24hr становить
37,8 мкг×год/мл.
У межах
клінічного
дозування
фармакокінетика
еторикоксибу
є лінійною.

При
прийомі
препарату у
дозі 120 мг під
час їди (їжа з
високим
вмістом
жирів) не
спостерігалось
впливу на
ступінь
абсорбції
еторикоксибу.
Швидкість
абсорбції
змінювалась,
що
характеризувалось
зниженням Сmax
на 36 % та
збільшенням
Тmax на
2 години. Такі
дані не
розглядаються
як клінічно
значущі. Під
час
клінічних
досліджень
еторикоксиб
застосовували
незалежно
від вживання
їжі.

Розподіл.

Еторикоксиб
приблизно на
92 %
зв’язується
з білками
плазми крові
людини з
концентрацією
від 0,05 до
5 мкг/мл.
Об’єм
розподілу
при рівноважному
стані (Vdss)
становить
приблизно
120 л у людини.

Еторикоксиб
проникає
через
плацентарний
бар’єр у
щурів та
кролів, а
також через
гематоенцефалічний
бар’єр у
щурів.

Метаболізм.

Еторикоксиб
активно
метаболізується,
менше 1 % дози
виділяється із
сечею у
вигляді
незміненого
препарату.
Основний
шлях
метаболізму
‒ це
формування
похідної
6'-гідроксиметилу
шляхом
каталізації
ферментами цитохрому.
CYP3A4 сприяє
метаболізму
еторикоксибу
in vivo.
Дослідження in
vitro вказують
на те, що CYP2D6, CYP2C9, CYP1A2
та CYP2C19 також
можуть каталізувати
основний
шлях
метаболізму,
але їх
кількісні
характеристики
не вивчалися in
vivo.

У людини
ідентифіковано
5 метаболітів.
Основним
метаболітом
є
6'-карбоксилової
кислоти
дериват
еторикоксибу,
що
утворюється при
подальшій
оксидації
похідної
6'-гідроксиметилу.
Ці основні
метаболіти
або не виявляють
активності,
або є
слабоактивними
інгібіторами
ЦОГ-2. Жоден із
цих
метаболітів не
інгібує ЦОГ-1.

Виведення.

Після
разового
внутрішньовенного
введення
здоровим
добровольцям
25 мг
еторикоксибу,
міченого
радіоізотопом,
70 %
радіоактивного
препарату
виводиться
із сечею і 20 % ‒
з калом,
головним
чином у
вигляді
метаболітів.
Менше 2 %
виводиться у
вигляді
незміненого
препарату.

Виведення
еторикоксибу
відбувається
майже
повністю
шляхом
метаболізму
з подальшим
виведенням
нирками.
Рівноважні
концентрації
еторикоксибу
досягаються
через 7 днів
при
застосуванні
у дозі 120 мг
1 раз на добу
з показником
кумуляції
приблизно 2,
що відповідає
періоду
напіввиведення
приблизно
22 години.
Кліренс
плазми крові
після внутрішньовенного
введення 25 мг
препарату
становить
приблизно
50 мл/хв.

Окремі
групи
пацієнтів.

Пацієнти
літнього
віку.
Фармакокінетика
у пацієнтів
літнього віку
(віком від
65 років) є
подібною до
фармакокінетики
у молодших
пацієнтів.

Стать.
Фармакокінетика
еторикоксибу
є подібною у
чоловіків та
жінок.

Порушення
функції
печінки. У
пацієнтів з
легкими
порушеннями
функції
печінки
(5‒6 балів за
шкалою
Чайлда‒П’ю)
при
застосуванні
еторикоксибу
в дозі 60 мг
1 раз на добу
середній
показник AUC
приблизно на
16 % більший,
ніж у
здорових
добровольців
при такому ж
дозуванні
препарату. У
пацієнтів з
помірними
порушеннями
функції печінки
(7‒9 балів за
шкалою Чайлда‒П’ю)
при
застосуванні
еторикоксибу
у дозі 60 мг
через добу
середній
показник AUC
був подібний
до показника
у здорових
добровольців,
які приймали
препарат у
дозі 60 мг
1 раз на добу
щоденно;
застосування
еторикоксибу
в дозі 30 мг 1
раз на добу
не вивчали у
цій групі
пацієнтів.
Немає
клінічних
або фармакокінетичних
даних щодо
пацієнтів з
тяжкими
порушеннями
функції печінки
(≥10 балів за
шкалою
Чайлда‒П’ю).

Порушення
функції
нирок. Фармакокінетика
разової дози
еторикоксибу
120 мг у
пацієнтів із
помірними та
тяжкими
порушеннями
функції
нирок, а
також у пацієнтів
із
захворюваннями
нирок
термінальної
стадії, яким
проводять
гемодіаліз,
не відрізняється
значним
чином від
фармакокінетики
у здорових
добровольців.
При гемодіалізі
препарат
майже не
виводиться
(кліренс
діалізу ‒
приблизно
50 мл/хв).

Діти. Фармакокінетику
еторикоксибу
у дітей
(віком до
12 років) не
вивчали.

У ході досліджень
фармакокінетики
(n=16), що проводили
з участю
підлітків
(віком від 12 до  17 років),
фармакокінетика
у пацієнтів з
масою тіла 40‒60 кг,
яким
призначали
еторикоксиб
у дозі 60 мг
1 раз на добу,
та у
пацієнтів з
масою тіла
більше 60 кг,
яким
призначали
препарат у
дозі 90 мг
1 раз на добу,
була
подібною до
фармакокінетики
у дорослих,
які
застосовували
еторикоксиб
у дозі 90 мг
1 раз на добу.
Безпека та
ефективність
застосування
еторикоксибу
дітям не
встановлені.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Симптоматична
терапія при
остеоартриті,
ревматоїдному
артриті,
анкілозуючому
спондиліті, а
також при
болю і
ознаках
запалення,
пов’язаних
із гострим
подагричним
артритом.

Нетривале
лікування
помірного
післяопераційного
болю,
пов’язаного
зі стоматологічними
операціями.

Рішення
про
призначення
селективного
інгібітора
ЦОГ-2 повинно
ґрунтуватися
на оцінці
всіх
індивідуальних
ризиків у
пацієнта.

Протипоказання.

Лікарський
засіб Коксікеа
протипоказаний:

при
гіперчутливості
до діючої
або до будь-якої
допоміжної
речовини
препарату;

при
активній
пептичній
виразці або
активній
шлунково-кишковій
кровотечі;

пацієнтам,
у яких
виникав
бронхоспазм,
гострий
риніт,
назальні
поліпи,
ангіоневротичний
набряк,
кропив’янка
або інші
алергічні
реакції
після
застосування
ацетилсаліцилової
кислоти або
НПЗП,
включаючи
інгібітори
ЦОГ-2;

у
період
вагітності або
годування
груддю;

при
тяжких
порушеннях
функції
печінки
(альбумін
сироватки
крові <25 г/л
або ≥10 балів
за шкалою
Чайлда‒П’ю);

якщо
розрахований
нирковий
кліренс
креатиніну
<30 мл/хв;

дітям
віком до
16 років;

при
запальних
захворюваннях
кишечнику;

при
застійній
серцевій
недостатності
(NYHA ІІ‒ІV);

пацієнтам
з
артеріальною
гіпертензією,
у яких
показники
артеріального
тиску постійно
вищі за 140/90 мм
рт. ст. та
недостатньо
контролюються;

при
діагностованій
ішемічній
хворобі серця,
захворюваннях
периферичних
артерій та/або
цереброваскулярних
захворюваннях.

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Фармакодинамічні
взаємодії

Пероральні
антикоагулянти. У
пацієнтів,
стан яких
стабілізований
постійним
застосуванням
варфарину,
прийом
еторикоксибу
в дозі 120 мг на
добу
супроводжується
збільшенням
приблизно на
13 %
протромбінового
часу міжнародного
нормалізованого
відношення
(МНВ). Тому у
пацієнтів,
які
застосовують
пероральні антикоагулянти,
слід часто
перевіряти
показники
протромбінового
часу МНВ,
особливо у
перші дні
прийому
еторикоксибу
або при зміні
його
дозування.

Діуретики,
інгібітори
ангіотензинперетворювального
ферменту
(АПФ) та
антагоністи рецепторів
ангіотензину
ІІ. НПЗП можуть
послаблювати
ефект
діуретиків
та інших
антигіпертензивних
препаратів. У
деяких
пацієнтів із
порушеннями
функції нирок
(наприклад, у
пацієнтів з
дегідратацією
або у пацієнтів
літнього
віку з
ослабленою
функцією
нирок)
одночасне застосування
інгібітора
АПФ або
антагоністів
рецепторів
ангіотензину
ІІ і препаратів,
що інгібують
циклооксигеназу,
може призводити
до
подальшого
порушення
функції нирок,
включаючи
гостру
ниркову
недостатність,
що зазвичай
має
оборотний
характер. Слід
пам’ятати
про
можливість
таких взаємодій
у пацієнтів,
які
застосовують
еторикоксиб
одночасно з
інгібіторами
АПФ або з антагоністами
рецепторів
ангіотензину
ІІ. Тому такі
комбінації
слід
призначати з обережністю,
особливо
пацієнтам
літнього
віку.
Необхідно
провести
належну
гідратацію
та
розглянути
питання про
проведення
моніторингу
функції
нирок на
початку комбінованого
лікування, а
також з
певною періодичністю
і надалі.

Ацетилсаліцилова
кислота. У ході
дослідження
за участю
здорових
добровольців
в умовах
рівноважного
стану
застосування
еторикоксибу
в дозі 120 мг
1 раз на добу
не впливало
на
антиагрегантну
активність
ацетилсаліцилової
кислоти (81 мг
1 раз на добу).
Еторикоксиб
можна
призначати
одночасно з
ацетилсаліциловою
кислотою в
дозах, що
застосовуються
для
профілактики
серцево-судинних
захворювань
(застосування
ацетилсаліцилової
кислоти в
низьких дозах).
Однак
одночасне
застосування
низьких доз
ацетилсаліцилової
кислоти та
еторикоксибу
може
збільшувати
частоту
виникнення виразки
ШКТ та інших
ускладнень
порівняно з
монотерапією
еторикоксибом.
Не рекомендовано
одночасне
застосування
еторикоксибу
з
ацетилсаліциловою
кислотою,
дози якої
вищі за
профілактичні,
а також з
іншими НПЗП.

Циклоспорин
та
такролімус. Хоча
взаємодія
еторикоксибу
з цими препаратами
не вивчалась,
одночасне
застосування
будь-якого
НПЗП із
циклоспорином
або такролімусом
може
посилювати
нефротоксичний
вплив
останніх.
Слід
контролювати
функцію
нирок при
одночасному
застосуванні
еторикоксибу
з будь-яким
із цих
препаратів.

Фармакокінетичні
взаємодії

Вплив
еторикоксибу
на
фармакокінетику
інших
препаратів.

Літій. НПЗП
послаблюють
виведення
літію нирками,
тим самим
підвищуючи
рівень літію у
плазмі крові.
Якщо
необхідно,
проводити
ретельний
контроль
рівня літію у
крові та коригувати
дозу літію
протягом
одночасного
застосування
цих
препаратів, а
також при
припиненні
застосування
НПЗП.

Метотрексат. У ході
двох
досліджень
вивчали
ефекти
еторикоксибу
при
застосуванні
у дозах 60 мг, 90
мг або 120 мг
1 раз на добу
протягом 7 днів
пацієнтами,
які
одержували
1 раз на тиждень
метотрексат
у дозі від 7,5 до
20 мг при ревматоїдному
артриті.
Еторикоксиб
у дозі     60 мг
і 90 мг не
впливав на
концентрацію
у плазмі
крові або
нирковий
кліренс
метотрексату.
В одному
дослідженні
при застосуванні
еторикоксибу
в дозі 120 мг не
спостерігалося
впливу на
концентрацію
у плазмі
крові та
нирковий
кліренс
метотрексату,
тоді як в
іншому
дослідженні
при застосуванні
еторикоксибу
в дозі 120 мг
концентрація
метотрексату
у плазмі
крові
підвищувалася
на 28 %, а нирковий
кліренс
метотрексату
знижувався
на 13 %. При
одночасному
призначенні
еторикоксибу
та
метотрексату
слід
проводити
відповідний
моніторинг
щодо появи
токсичного
впливу
метотрексату.

Пероральні
контрацептиви. Еторикоксиб
у дозі 60 мг
при
одночасному
застосуванні
з
пероральними
контрацептивами,
що містять
35 мкг
етинілестрадіолу
та 0,5–1 мг
норетиндрону,
протягом
21 дня призводив
до
підвищення
показника AUC0-24hr
у
рівноважному
стані для
етинілестрадіолу
на 37 %.
Еторикоксиб
у дозі 120 мг
при застосуванні
з
вищевказаними
пероральними
контрацептивами
одночасно
або через
12 годин підвищував
у
рівноважному
стані
значення AUC0-24hr етинілестрадіолу
на 50–60 %. Про
таке підвищення
концентрації
етинілестрадіолу
слід
пам’ятати
при виборі
перорального
контрацептива
з різним
вмістом
етинілестрадіолу,
який застосовуватиметься
одночасно з
еторикоксибом.
Підвищення
експозиції
етинілестрадіолу
може
збільшувати
частоту
виникнення
побічних
реакцій,
пов’язаних
із застосуванням
пероральних
контрацептивів
(наприклад,
тромбоемболії
вен у жінок
групи ризику).

Гормонозамісна
терапія (ГЗТ). Прийом
120 мг
еторикоксибу
з
гормонозамісними
препаратами,
що включають
кон’юговані
естрогени
(0,625 мг
«Премарину™»),
протягом
28 днів збільшує
середній
показник AUC0-24hr у
рівноважному
стані
некон’югованого
естрону (на 41 %),
еквіліну (на
76 %) і
17-β-естрадіолу
(на 22 %). Вплив
доз
еторикоксибу,
рекомендованих
для
тривалого
застосування
(30 мг, 60 мг і
90 мг), не вивчали.
Порівняно зі
збільшенням
дозування з 0,625
до 1,25 мг при
монотерапії
препаратом
«Премарин™»,
вплив еторикоксибу
в дозах 120 мг
на
експозицію (AUC0-24hr)
естрогенних
компонентів
препарату
«Премарин™»
був меншим,
ніж на
половину.
Клінічне
значення
такого
підвищення
невідоме, а прийом
високих доз
препарату
«Премарин™»
одночасно з
еторикоксибом
не вивчали.
Слід брати до
уваги таке
збільшення
концентрації
естрогену
при виборі
гормонального
препарату
для
застосування
у період постменопаузи
при
одночасному
застосуванні
з
еторикоксибом,
оскільки
зростання експозиції
естрогену
підвищує
ризик виникнення
побічних
реакцій при
замісній
гормонотерапії.

Преднізон/преднізолон. У
дослідженнях
взаємодії
еторикоксиб
не виявляв
клінічно
значущого
впливу на фармакокінетику
преднізону/преднізолону.

Дигоксин. При
застосуванні
еторикоксибу
в дозі 120 мг
1 раз на добу
протягом 10 днів
здоровим
добровольцям
не спостерігався
вплив на
показник AUC0-24hr у
рівноважному
стані та на
виведення
дигоксину
нирками.
Спостерігалося
збільшення
показника Сmax дигоксину
(приблизно на
33 %). Таке
підвищення
зазвичай не є
суттєвим у
більшості
пацієнтів.
Однак слід
спостерігати
за станом пацієнтів
з високим
ризиком
токсичної
дії дигоксину
при
одночасному
призначенні
еторикоксибу
та дигоксину.

Вплив
еторикоксибу
на препарати,
що метаболізуються
сульфотрансферазами.

Еторикоксиб
є
інгібітором
активності
людської
сульфотрансферази,
зокрема SULT1E1, а
також може
підвищувати
концентрацію
етинілестрадіолу
в сироватці
крові.
Оскільки дотепер
даних про
вплив чисельних
сульфотрансфераз
недостатньо,
а клінічні
ефекти
багатьох
препаратів
досі вивчаються,
доцільно з
обережністю
призначати
еторикоксиб
одночасно з
іншими
препаратами,
що
метаболізуються
головним
чином людськими
сульфотрансферазами
(наприклад,
пероральний
сальбутамол
та міноксидил).

Вплив
еторикоксибу
на препарати,
що метаболізуються
ізоферментами
CYP.

За даними
досліджень in
vitro, не
очікується
пригнічення
цитохромів
Р450 (CYP) 1А2, 2С9, 2С19, 2D6, 2E1
або 3А4. У ході досліджень
з участю
здорових
добровольців
щоденне застосування
еторикоксибу
в дозі 120 мг не
впливало на
активність
печінкового
CYP3A4, що встановлено
за
еритроміциновим
дихальним тестом.

Вплив інших
препаратів
на
фармакокінетику
еторикоксибу.

Основний
шлях обміну
еторикоксибу
залежить від
ферментів CYP. CYP3A4 сприяє
метаболізму
еторикоксибу
in vivo.
Дослідження in
vitro вказують
на те, що CYP2D6, CYP2C9, CYP1A2
та CYP2C19 також
можуть каталізувати
основний
шлях обміну
еторикоксибу,
але їх
кількісні
характеристики
не вивчали in vivo.

Кетоконазол.
Кетоконазол
є потужним
інгібітором
CYP3A4. При застосуванні
здоровими
добровольцями
у дозах 400 мг
1 раз на добу
протягом
11 днів кетоконазол
не чинив
клінічно
значущого впливу
на
фармакокінетику
еторикоксибу
в разовій
дозі 60 мг
(збільшення AUC
на 43 %).

Вориконазол
і міконазол. Одночасне
застосування
перорального
вориконазолу
або
міконазолу у
вигляді орального
гелю для
місцевого
застосування
(потужні
інгібітори CYP3A4)
з
еторикоксибом
спричиняло
невелике
підвищення
експозиції
еторикоксибу,
що, однак, не
вважалося
клінічно значущим
згідно з
опублікованими
даними.

Рифампіцин. Одночасне
застосування
еторикоксибу
та рифампіцину
(потужного
індуктора
ферментів CYP)
призводило
до зниження
концентрації
еторикоксибу
у плазмі
крові на 65 %. Це
може
супроводжуватися
повторним
проявом
симптомів
при одночасному
застосуванні
з
еторикоксибом.
Тоді як такі
дані можуть
вказувати на
необхідність
збільшення
дози, не
рекомендовано
застосовувати
еторикоксиб
у дозах, що
перевищують
вказані для
кожного
показання, оскільки
не вивчалось
комбіноване
застосування
рифампіцину
та
еторикоксибу
в таких
дозах.

Антациди. Антацидні
препарати не
чинять
клінічно значущого
впливу на
фармакокінетику
еторикоксибу.

Особливості
застосування.

Вплив на
шлунково-кишковий
тракт.

Повідомляли
про
ускладнення
з боку
верхніх
відділів ШКТ
(перфорації,
виразки або
кровотечі),
іноді з
летальним
наслідком, у
пацієнтів,
які отримували
еторикоксиб.

З
обережністю
слід
призначати
НПЗП пацієнтам
із
підвищеним
ризиком
ускладнень з
боку ШКТ;
пацієнтам
літнього
віку,
пацієнтам,
які
застосовують
будь-який
інший НПЗП або
ацетилсаліцилову
кислоту
одночасно, або
пацієнтам зі
шлунково-кишковими
захворюваннями
в анамнезі, а
саме
виразками та
шлунково-кишковими
кровотечами
в анамнезі.

Існує
додатковий
ризик
розвитку
побічних
ефектів з
боку ШКТ
(шлунково-кишкова
виразка або
інші
ускладнення
з боку ШКТ)
при одночасному
застосуванні
еторикоксибу
та ацетилсаліцилової
кислоти
(навіть у
низьких
дозах). У ході тривалих
клінічних
досліджень
не спостерігалося
вираженої
відмінності
у безпеці
щодо ШКТ при
застосуванні
селективного
інгібітора
ЦОГ-2 +
ацетилсаліцилова
кислота та
НПЗП + ацетилсаліцилова
кислота.

Вплив на
серцево-судинну
систему.

Клінічні
дослідження
вказують на
те, що застосування
лікарських
засобів
класу селективних
інгібіторів
ЦОГ-2 може
бути пов’язано
з ризиком
виникнення
тромботичних
ускладнень
(особливо
інфаркту
міокарда та інсульту)
порівняно з
плацебо та
деякими НПЗП.
Оскільки
ризик
серцево-судинних
ускладнень
зростає при
збільшенні
дози та тривалості
застосування
еторикоксибу,
препарат
слід
призначати
на якомога
коротший період
часу та в
найнижчих
ефективних
добових
дозах. Слід
періодично
переглядати
потребу
пацієнтів у
симптоматичному
полегшенні
болю та
реакцію на
лікування,
особливо у
пацієнтів з
остеоартритом.

Пацієнтам
із
вираженими
факторами
ризику
розвитку
серцево-судинних
ускладнень (наприклад,
артеріальна
гіпертензія,
гіперліпідемія,
цукровий
діабет,
паління)
призначати
еторикоксиб
потрібно
лише після ретельної
оцінки
ризику
розвитку
ускладнення.

Селективні
інгібітори
ЦОГ-2 не
замінюють застосування
ацетилсаліцилової
кислоти для
профілактики
тромбоемболічних
серцево-судинних
захворювань,
оскільки не
чинять
антиагрегантної
дії. Тому не
слід відміняти
антиагрегантні
препарати.

Вплив на
нирки.

Ниркові
простагландини
можуть
відігравати
компенсаторну
роль у
підтримці
перфузії
нирок. Тому
при станах,
що
супроводжуються
порушенням
ниркової
перфузії,
застосування
еторикоксибу
може
призводити
до послаблення
утворення
простагландинів
і, як
наслідок, –
до ниркового
кровотоку,
тим самим
погіршуючи
функцію
нирок.
Високий ризик
розвитку
такої
реакції
існує у
пацієнтів з
уже наявними
вираженими
порушеннями
функції
нирок,
некомпенсованою
серцевою
недостатністю
або цирозом.
У таких пацієнтів
слід
контролювати
функцію
нирок.

Затримка
рідини,
набряки та
артеріальна
гіпертензія.

Як і при
застосуванні
інших
препаратів,
що інгібують
синтез
простагландинів,
затримка
рідини,
набряки та
артеріальна
гіпертензія
спостерігалися
у пацієнтів,
яким застосовували
еторикоксиб.
Всі НПЗП,
включаючи
еторикоксиб,
можуть
призводити
до розвитку
або рецидиву
застійної
серцевої недостатності.
Інформацію
про реакцію
залежно від
дози див. у
розділі
«Фармакологічні
властивості.
Фармакодинаміка».
З
обережністю
препарат призначати
пацієнтам із
серцевою
недостатністю,
порушенням
функції
лівого
шлуночка або
артеріальною
гіпертензією
в анамнезі, а
також
пацієнтам із
набряками, що
виникли з будь-яких
інших причин.
При
клінічних
ознаках
погіршення
стану таких
пацієнтів
слід вжити
відповідних
заходів,
включаючи
відміну
еторикоксибу.

Еторикоксиб,
особливо у
високих
дозах, може
призводити
до частішої
та тяжчої
артеріальної
гіпертензії
порівняно з
деякими іншими
НПЗП та
селективними
інгібіторами
ЦОГ-2. Тому
артеріальну
гіпертензію
слід контролювати
до початку
лікування
еторикоксибом,
та особливу
увагу слід
приділити контролю
за
артеріальним
тиском під
час лікування
еторикоксибом.
Артеріальний
тиск слід
контролювати
протягом 2
тижнів після
початку
лікування, а
потім –
періодично. Якщо
артеріальний
тиск суттєво
підвищується,
слід
розглянути
можливість
альтернативного
лікування.

Вплив на
печінку.

Підвищення
рівня
аланінамінотрансферази
(АЛТ) та/або
аспартатамінотрансферази
(АСТ)
(приблизно у 3
або більше
разів
порівняно з
верхньою
межею норми
(ВМН))
спостерігалося
приблизно в
1 % пацієнтів,
які брали
участь у
клінічних
дослідженнях
та застосовували
еторикоксиб
у дозах 30 мг, 60 мг
та 90 мг на
добу
протягом
періоду до
1 року.

Слід
спостерігати
за станом усіх
пацієнтів із
симптомами
порушення
функції
печінки, а також
пацієнтів з
патологічними
показниками
функції
печінки. При
ознаках
порушення
функції
печінки та
при стійких
патологічних
змінах
показників
функції
печінки (у 3 рази
вище за ВМН)
еторикоксиб
слід відмінити.

Загальні
вказівки.

Якщо
протягом
лікування у
пацієнта
спостерігається
порушення
функції
будь-якої із
систем
органів,
зазначених
вище, слід
вжити
відповідних
заходів та
розглянути
питання про
відміну
еторикоксибу.
Необхідно забезпечити
відповідне
медичне
спостереження
при
застосуванні
еторикоксибу
пацієнтам
літнього
віку та
пацієнтам із
порушеннями
функції
нирок,
печінки або
серця.

З
обережністю
слід розпочинати
лікування
еторикоксибом
пацієнтів із
дегідратацією.
Рекомендовано
провести
регідратацію
до початку
застосування
еторикоксибу.

Про
розвиток
серйозних
шкірних
реакцій, у деяких
випадках з
летальним
наслідком, у
тому числі
ексфоліативного
дерматиту,
синдрому
Стівенса‒Джонсона
і токсичного
епідермального
некролізу, дуже
рідко
повідомляли
при
застосуванні
НПЗП і деяких
селективних
інгібіторів
ЦОГ-2 під час
постмаркетингового
спостереження
(див. розділ
«Побічні реакції»).
Найвищий
ризик
розвитку
таких реакцій
у пацієнтів ‒
на початку
терапії, а початок
їх проявів у
більшості
випадків ‒ протягом
першого
місяця
лікування.
Серйозні
реакції
гіперчутливості
(такі як
анафілаксія та
ангіоневротичний
набряк)
спостерігалися
у пацієнтів,
які
застосовують
еторикоксиб.
Деякі
селективні
інгібітори
ЦОГ-2 підвищують
ризик
виникнення
шкірних
реакцій у пацієнтів
з алергічною
реакцією до
будь-якого
препарату в
анамнезі.
Еторикоксиб
слід
відмінити
при перших
проявах
висипань на
шкірі,
ушкоджень
слизової
оболонки або інших
ознаках
гіперчутливості.

При
застосуванні
еторикоксибу
можуть маскуватися
прояви
гарячки та
інші ознаки запального
процесу.

З
обережністю
призначати
одночасно
еторикоксиб
та варфарин
або інші
пероральні
антикоагулянти.

Застосування
еторикоксибу,
як і інших
препаратів,
що інгібують
циклооксигеназу/синтез
простагландинів,
не
рекомендовано
жінкам, які
планують
вагітність.

Цей
лікарський
засіб
містить
менше 1 ммоль (23
мг)/дозу
натрію, тобто
практично
вільний від
натрію.

Застосування
у період
вагітності або
годування
груддю.

Вагітність

Немає
клінічних
даних про
застосування
еторикоксибу
у період
вагітності.
Дослідження
на тваринах
продемонстрували
репродуктивну
токсичність.
Потенційний
ризик для
вагітних невідомий.
Застосування
еторикоксибу
протягом
останнього
триместру
вагітності, як
і інших
препаратів,
що інгібують
синтез простагландинів,
може
призводити
до відсутності
скорочень
матки та
передчасного
закриття
боталової
протоки. Повідомляли
про випадки
порушення
функції
нирок плода,
що
призводило
до зменшення
об’єму амніотичної
рідини (олігогідрамніон)
у вагітних
жінок, які
приймали
(НПЗП) на
двадцятому
тижні
вагітності або
пізніше. У
деяких
випадках це
може
призводити
до порушення
функції
нирок у
новонароджених.
Зазначені
ефекти
можуть
виникати
незабаром
після
початку
лікування
НПЗП;
олігогідрамніон
зазвичай є
оборотним
після припинення
лікування. Застосування
еторикоксибу
протипоказано
у період
вагітності.
Якщо жінка
завагітніла
під час
лікування,
еторикоксиб
необхідно
відмінити.

Період
годування
груддю

Невідомо, чи
проникає
еторикоксиб
у грудне
молоко. У
щурів
еторикоксиб
виводиться у грудне
молоко.
Жінки, які
застосовують
еторикоксиб,
не повинні
годувати
груддю.

Фертильність

Застосування
еторикоксибу,
як і інших
препаратів,
що інгібують
ЦОГ-2, не рекомендовано
жінкам, які
планують
вагітність.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Пацієнти, у
яких під час
застосування
еторикоксибу
виникає
запаморочення,
вертиго або
сонливість,
не повинні
керувати
автотранспортом
та працювати
з іншими
механізмами.

Спосіб
застосування
та дози.

Лікарський
засіб Коксікеа
застосовувати
перорально.
Препарат можна
приймати
незалежно
від вживання
їжі. Початок
ефекту
препарату
настає
швидше при
прийомі
перед їдою.
Це потрібно
враховувати
при
необхідності
швидкого
послаблення
симптомів.

Оскільки
ризик
виникнення
порушень з
боку
серцево-судинної
системи при
застосуванні
еторикоксибу
зростає при
підвищенні
дози і
тривалості експозиції,
необхідно
проводити
найкоротші
курси
лікування
при
застосуванні
найменших
ефективних
добових доз. Слід
періодично
переоцінювати
потребу у полегшенні
симптомів і
відповідь на
лікування,
особливо у
пацієнтів з
остеоартритом.

Остеоартрит.

Рекомендована
доза
становить
30 мг 1 раз на добу.
У деяких
пацієнтів
при
недостатньому
послабленні
симптомів
збільшення
дози до 60 мг 1 раз
на добу може
підвищити
ефективність.
У разі
відсутності
поліпшення
ефекту слід
розглянути
питання про
інші можливі
методи лікування.

Ревматоїдний
артрит.

Рекомендована
доза
становить
60 мг 1 раз на добу.
У деяких
пацієнтів
при
недостатньому
послабленні
симптомів
збільшення
дози до 90 мг
1 раз на добу
може
покращувати
терапевтичний
ефект. При
досягненні
клінічної стабілізації
пацієнта
доцільно зменшити
дозу до 60 мг
1 раз на добу. У
разі
відсутності
поліпшення
ефекту слід розглянути
питання про
інші можливі
методи
лікування.

Анкілозуючий
спондиліт.

Рекомендована
доза
становить
60 мг 1 раз на добу.
У деяких
пацієнтів
при
недостатньому
послабленні симптомів
збільшення
дози до 90 мг
1 раз на добу
може
покращувати
терапевтичний
ефект. При
досягненні
клінічної
стабілізації
пацієнта
доцільно зменшити
дозу до 60 мг
1 раз на добу. У
разі
відсутності
поліпшення
ефекту слід
розглянути
питання про
інші можливі
методи лікування.

Гострий
біль.

У разі
появи
гострого
болю
еторикоксиб слід
застосовувати
лише у
гострий
симптоматичний
період.

Гострий
подагричний
артрит.

Рекомендована
доза
становить
120 мг 1 раз на добу.
Під час
клінічних
досліджень
гострого
подагричного
артриту
еторикоксиб
застосовували
впродовж
8 днів.

Післяопераційний
біль,
пов’язаний
зі стоматологічним
оперативним
втручанням.

Рекомендована
доза – 90 мг на
1 раз на добу
протягом
максимум
3 днів. Для
деяких
пацієнтів
може бути
необхідним додаткове
післяопераційне
знеболювання.

Дози, що
перевищують
рекомендовані
для кожного
показання, не
мають
додаткової
ефективності
або не
вивчалися.
Тому:

доза
при
остеоартриті
не повинна
перевищувати
60 мг на добу;

доза
при
ревматоїдному
артриті та
анкілозуючому
спондиліті не
повинна
перевищувати
90 мг на добу;

доза
при гострій
подагрі не
повинна
перевищувати
120 мг на добу впродовж
максимального
періоду лікування
8 днів;

доза
при
гострому
болю після
стоматологічного
оперативного
втручання
не повинна перевищувати
90 мг на добу
впродовж
максимального
триденного
періоду.

Пацієнти
літнього
віку.

Немає
необхідності
в корекції
дозування для
пацієнтів
літнього
віку. Як і у
разі застосування
інших
препаратів,
препарат слід
призначати з
обережністю
пацієнтам
літнього
віку.

Порушення
функції
печінки.

Незалежно
від
показання
пацієнтам із
порушеннями
функції
печінки
легкого ступеня
(5‒6 балів за
шкалою
Чайлда‒П’ю)
не слід
перевищувати
дозу 60 мг
1 раз на добу.
Пацієнтам із
порушеннями
функції печінки
помірного
ступеня
тяжкості
(7‒9 балів за
шкалою
Чайлда–П’ю)
незалежно
від
показання не
слід перевищувати
дозу 30 мг
1 раз на добу.

Клінічний
досвід
застосування
обмежений,
особливо
щодо
пацієнтів
із порушеннями
функції
печінки
помірного
ступеня, тому препарат
слід
призначати з
обережністю. Відсутній
клінічний
досвід
застосування
препарату
пацієнтам із
тяжкими порушеннями
функції
печінки (≥10 балів
за шкалою
Чайлда‒П’ю), тому препарат
протипоказаний
таким
пацієнтам.

Порушення
функції
нирок.

Коригування
дози не
потрібне пацієнтам
із кліренсом
креатиніну
≥30 мл/хв. Застосування
еторикоксибу
пацієнтам із
кліренсом
креатиніну <30 мл/хв
протипоказано.

Діти.

Еторикоксиб
протипоказаний
дітям віком до
16 років.

Передозування.

У ході
клінічних
досліджень
застосування
разової дози
еторикоксибу
до 500 мг або
багаторазовий
прийом до
150 мг на добу
протягом
21 дня не
спричиняло
істотних
токсичних
ефектів.
Повідомляли
про гостре
передозування
еторикоксибом,
хоча у
більшості
випадків про
побічні
реакції не
повідомлялось.
Побічні
реакції, що
спостерігалися
найчастіше,
відповідали
профілю
безпеки еторикоксибу
(такі як
реакції з
боку ШКТ, з боку
серця та
нирок).

У
разі
передозування
доцільно
вжити звичайних
підтримувальних
заходів,
наприклад
видалення
неабсорбованого
препарату зі
ШКТ, ведення
клінічного
спостереження,
у разі
необхідності
‒ проведення
підтримувального
лікування.

Еторикоксиб
не
виводиться
при
гемодіалізі;
невідомо, чи
виводиться
препарат при
проведенні
перитонеального
діалізу.

Побічні
реакції.

Безпека
застосування
еторикоксибу
оцінювалась
у ході клінічних
досліджень з
участю
9295 пацієнтів,
включаючи
6757 пацієнтів
з остеоартритом,
ревматоїдним
артритом,
хронічним
болем у
нижній
частині
спини або
анкілозуючим
спондилітом (приблизно
600 пацієнтів
з
остеоартритом
або
ревматоїдним
артритом
одержували
лікування
протягом 1 року
або довше).

Під час
клінічних
досліджень
профіль небажаних
явищ був
однаковим у
пацієнтів з
остеоартритом
або ревматоїдним
артритом, які
застосовували
еторикоксиб протягом
1 року або
довше.

У ході клінічного
дослідження з
участю
пацієнтів із гострим
подагричним
артритом
еторикоксиб
призначали в
дозі 120 мг
1 раз на добу
протягом
8 днів. Профіль
небажаних
явищ у цьому
дослідженні
був у цілому
таким самим,
як у дослідженнях
з участю
пацієнтів з остеоартритом,
ревматоїдним
артритом та хронічним
болем у
нижній
частині
спини.

У
програмі оцінки
безпеки для
серцево-судинної
системи за
даними трьох
контрольованих
досліджень з
активним
препаратом
порівняння 17412 пацієнтів
з
остеоартритом
або ревматоїдним
артритом
отримували
еторикоксиб (у
дозах 60 мг або
90 мг) у
середньому
впродовж
приблизно 18
місяців. Дані
про безпеку
та більш
детальна
інформація
про цю програму
представлені
в розділі «Фармакологічні
властивості».

У ході клінічних
досліджень з
участю
пацієнтів із гострим
післяопераційним
болем після
стоматологічних
хірургічних
втручань,
включаючи 614 пацієнтів,
які
застосовували
еторикоксиб (у
дозах 90 мг або
120 мг), профіль
небажаних
явищ був у
цілому таким
же, як у
дослідженнях
з участю
пацієнтів з остеоартритом,
ревматоїдним
артритом та хронічним
болем у
нижній
частині
спини.

Про
нижчезазначені
побічні
реакції повідомляли
з більшою
частотою при
застосуванні
препарату,
ніж плацебо,
у ході клінічних
досліджень з
участю
пацієнтів з остеоартритом,
ревматоїдним
артритом, хронічним
болем у
нижній
частині
спини або анкілозуючим
спондилітом,
які
застосовували
еторикоксиб
у дозі 30 мг,
60 мг або 90 мг
протягом
12 тижнів
(дослідження
за програмою
MEDAL, короткострокові
дослідження
щодо гострого
болю та
постмаркетинговий
досвід).

Таблиця 2

Клас
системи
органів

Побічні
реакції

Категорія
частоти*

Інфекції
та інвазії

альвеолярний
остит

часто

гастроентерит,
інфекції
верхніх
дихальних
шляхів,
інфекції
сечовивідного
тракту

нечасто

З боку
крові і
лімфатичної
системи

анемія
(переважно в
результаті
шлунково-кишкової
кровотечі),
лейкопенія,
тромбоцитопенія

нечасто

З боку
імунної
системи

гіперчутливість‡
ß

нечасто

ангіоневротичний
набряк,

анафілактичні/анафілактоїдні
реакції, у
тому числі
шок‡

рідко

Розлади
метаболізму
і
харчування

набряки/затримка
рідини

часто

зниження
або
посилення
апетиту,
збільшення
маси тіла

нечасто

Психічні
порушення

тривожність,
депресія,
погіршення
розумової
діяльності,
галюцинації‡

нечасто

сплутаність
свідомості‡,
неспокійний
стан‡

рідко

З боку
нервової
системи

запаморочення,
головний
біль

часто

дисгевзія,
безсоння,
парестезія/гіпестезія,

сонливість

нечасто

З боку
органів
зору

нечіткість
зору,
кон’юнктивіт

нечасто

З боку
органів
слуху і
вестибулярного
апарату

шум у
вухах,
запаморочення

нечасто

З боку
серця

відчуття
серцебиття,
аритмія‡

часто

фібриляція
передсердь,
тахікардія‡,
застійна
серцева
недостатність,
неспецифічні
зміни на ЕКГ,
стенокардія‡,
інфаркт
міокарда§

нечасто

З боку
судинної
системи

гіпертензія

часто

припливи,
порушення
мозкового
кровообігу§,
транзиторна
ішемічна
атака,
гіпертонічний
криз‡,
васкуліт‡

нечасто

З боку
дихальної
системи,
органів
грудної клітки
і
середостіння

бронхоспазм‡

часто

кашель,
диспное,
носова
кровотеча

нечасто

З боку
шлунково-кишкового
тракту

біль у
животі

дуже
часто

запор,
метеоризм,
гастрит,
печія/кислотний

рефлюкс,
діарея,
диспепсія/дискомфорт
у ділянці
епігастрія,
нудота,
блювання, езофагіт,
виразки в
ротовій
порожнині

часто

здуття
живота,
зміна
характеру
перистальтики
кишечнику,
сухість у
роті,
гастродуоденальні
виразки,
пептичні
виразки, у
тому числі
перфорація
і кровотеча
ШКТ, синдром
подразненого

кишечнику,
панкреатит‡

нечасто

З боку
гепатобіліарної
системи

підвищення
АЛТ,
підвищення
АСТ

часто

гепатит‡

рідко

печінкова
недостатність‡,
жовтяниця‡

рідко†

З боку
шкіри і
підшкірної
клітковини

екхімоз

часто

набряк
обличчя,
свербіж,
висипання,
еритема‡,
кропив’янка‡

нечасто

синдром
Стівенса‒Джонсона‡,
токсичний
епідермальний
некроліз‡,
стійка
медикаментозна
еритема‡

рідко†

З боку
опорно-рухової
системи і
сполучної тканини

спазми/судоми
м’язів,
скелетно-м’язовий

біль/скутість

нечасто

З боку
нирок і
сечовидільної
системи

протеїнурія,
підвищення
рівня
креатиніну
в сироватці
крові,
ниркова

недостатність/дисфункція‡ (див.
розділ

«Особливості
застосування»)

нечасто

Порушення
загального
стану та
порушення,
пов’язані зі
способом застосування

астенія/втома,
грипоподібні
симптоми

часто

біль у
грудній
клітці

нечасто

Лабораторні
дослідження

підвищення
рівня азоту
сечовини
крові, підвищення
рівня
креатинфосфокінази,
гіперкаліємія,

підвищення
рівня
сечової
кислоти

нечасто

зниження
рівня
натрію в
крові

рідко

* Категорія
частоти визначається
для кожного
терміну
побічного
явища за
частотою у
базі даних
клінічних
досліджень:
дуже часто (≥1/10);
часто (≥1/100, <1/10);
нечасто (≥1/1000, <1/100);
рідко (≥1/10000, <1/1000);
дуже рідко (<1/10000).

‡ Побічна
реакція
ідентифікована
у ході постмаркетингового
спостереження.
Частота
визначалася
за
максимальною
частотою у
клінічних
дослідженнях
(дані зібрані
за
затвердженими
показаннями
та дозами).

† Категорія
частоти
«рідко»
визначалася
відповідно
до Guideline on summary of product characteristics (SmPC)
(2-й перегляд,
вересень 2009) на
підставі
розрахованої
верхньої межі
95 % ДІ для 0 явищ
з
урахуванням
кількості учасників,
які приймали
лікарський
засіб Коксікеа,
в аналізі
даних III фази,
об’єднаних
за дозою і
показанням
(n=15470).

ß Гіперчутливість
включає
поняття:
алергія,
медикаментозна
алергія,
медикаментозна
гіперчутливість,
гіперчутливість,
гіперчутливість
неуточнена,
реакція
гіперчутливості
і неуточнена
алергія.

§ За
результатами
аналізу
тривалих,
контрольованих
за допомогою
плацебо та
активного
препарату
порівняння
клінічних
досліджень,
селективні
інгібітори
ЦОГ-2 були пов’язані
зі
збільшенням
ризику
виникнення серйозних
артеріальних
тромботичних
подій,
включаючи
інфаркт
міокарда та
інсульт.
Базуючись на
наявних
даних,
малоймовірно,
що
збільшення
абсолютного
ризику виникнення
таких явищ
перевищить 1 %
на рік (нечасто).

При
застосуванні
НПЗП
повідомляли
про такі
серйозні
побічні
реакції:
нефротоксичність,
включаючи
інтерстиціальний
нефрит і
нефротичний
синдром, тому
не можна
виключати їх
виникнення
при
застосуванні
еторикоксибу.

«Повідомлення
про побічні
реакції
після реєстрації
лікарського
засобу має
важливе
значення. Це
дає змогу
проводити
моніторинг
співвідношення
користь/ризик
при застосуванні
цього
лікарського
засобу. Медичним
та
фармацевтичним
працівникам,
а також
пацієнтам
або їх
законним
представникам
слід
повідомляти
про усі
випадки
підозрюваних
побічних
реакцій та
відсутності ефективності
лікарського
засобу через
Автоматизовану
інформаційну
систему з фармаконагляду
за
посиланням:
https://aisf.dec.gov.ua».

Термін
придатності.

4 роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
в
оригінальній
упаковці для
захисту від
вологи. Для
лікарського
засобу не
вимагається
спеціальних
умов
зберігання. Зберігати
у
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

Таблетки
по 60 мг та 90 мг: по 7 таблеток
у блістері; по
4 блістери в
пачці з
картону.

Таблетки
по 120 мг: по
7 таблеток у
блістері; по 1
блістеру в
пачці з
картону.

Категорія
відпуску.

За
рецептом.

Виробник.

Ронтіс
Хеллас
Медікал Енд
Фармасьютікал
Продактс С.А. /

Rontis Hellas Medical And Pharmaceutical Products
S.A.

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження його
діяльності.

Ларисса
Промислова
Зона, Поштова
скринька 3012,
Ларисса, 41500,
Греція /

Larissa Industrial Area, P.O. Box 3012, Larissa,
41500, Greece.