ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського засобу

МЕРИСТАТ-сановель

(MERISTAT-sanovel)

Склад:

діюча
речовина: clarithromycin;

1
таблетка
містить
кларитроміцину
250 мг;

допоміжні
речовини:
целюлоза
мікрокристалічна,
натрію крохмальгліколят
(тип А),
повідон,
кремнію
діоксид
колоїдний
безводний,
тальк, магнію
стеарат;

оболонка:
сахарин
натрію,
ванілін,
Опадри OY-S-32920
жовтий
(гіпромелоза,
титану
діоксид (Е 171),
хіноліновий
жовтий (Е 104), пропіленгліколь,
гідроксипропілцелюлоза,
полісорбат 80,
ванілін,
заліза оксид жовтий
(Е 172), барвник FD&C
синій № 2),
Опадри YS-1R-7006
прозорий
(гіпромелоза,
поліетиленгліколь);

або

1
таблетка
містить
кларитроміцину
500 мг;

допоміжні
речовини:
целюлоза
мікрокристалічна,
натрію крохмальгліколят
(тип А),
повідон,
кремнію
діоксид
колоїдний
безводний,
тальк, магнію
стеарат;

оболонка:
сахарин
натрію,
ванілін,
Опадри OY-S-32917
жовтий
(гіпромелоза,
титану
діоксид (Е 171),
пропіленгліколь,
гідроксипропілцелюлоза,
полісорбат 80,
ванілін,
заліза оксид жовтий
(Е 172), барвник FD&C
жовтий № 5,
барвник FD&C
синій № 2),
Опадри YS-1R-7006
прозорий (гіпромелоза,
поліетиленгліколь).

Лікарська
форма. Таблетки,
вкриті
плівковою
оболонкою.

Основні
фізико-хімічні
властивості: таблетки
250 мг –
довгасті,
двоопуклі
таблетки,
вкриті
плівковою
оболонкою
яскраво-жовтого
кольору, з
відтиском S з
одного боку;
таблетки 500 мг
– довгасті,
двоопуклі
таблетки,
вкриті
плівковою
оболонкою
світло-жовтого
кольору, з
відтиском «S»
з одного
боку.

Фармакотерапевтична
група.

Протимікробні
засоби для
системного
застосування.
Макроліди.
Кларитроміцин.

Код
АТХ J01F A09.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Кларитроміцин
–
напівсинтетичний
антибіотик
групи
макролідів.

Антибактеріальна
дія
кларитроміцину
визначається
його
зв’язуванням
з 5OS-рибосомальною
субодиницею
чутливих
бактерій і пригніченням
біосинтезу
білка.
Препарат проявляє
високу
ефективність
in vitro проти
широкого
спектра
аеробних та
анаеробних
грампозитивних
та
грамнегативних
мікроорганізмів,
у тому числі
госпітальних
штамів.
Мінімальні
пригнічувальні
концентрації
(МПК)
кларитроміцину
зазвичай у
два рази
нижчі за МПК
еритроміцину.

Кларитроміцин
in vitro високоефективний
проти Legionella pneumophila і Mycoplasma
pneumonie. Діє
бактерицидно
щодо H. Pylori,
активність
кларитроміцину
при нейтральному
pH є вищою, ніж
при кислому pH.
Дані in vitro та in vivo
свідчать про
високу
ефективність
кларитроміцину
щодо
клінічно
значущих
штамів мікобактерій.
Дослідження in
vitro показали, що
штами Enterobacteriaceae і Pseudomonas, як і
грамнегативні
бактерії, що
не продукують
лактозу,
нечутливі до
кларитроміцину.

Мікробіологія

Кларитроміцин
активний in vitro і
в клінічній
практиці щодо
більшості
штамів таких
мікроорганізмів:

Аеробні
грампозитивні
мікроорганізми:
Staphylococcus aureus, Streptococcus pneumoniae, Streptococcus pyogenes, Listeria
monocytogenes.

Аеробні
грамнегативні
мікроорганізми:
Haemophilus influenzae,
Haemophilus parainfluenzae, Moraxella catarrhаlis,
Neisseria gonorrhоeae, Legionella pneumophila.

Helicobacter:
H. Pylori.

Інші
мікроорганізми:
Mycoplasma pneumoniae, Chlamydia pneumoniae (TWAR).

Мікобактерії:
Mycobacterium leprae,
Mycobacterium kansasii, Mycobacterium chelonae, Mycobacterium
fortuitum, Mycobacterium avium
сomplex (MAC), які
включають Mycobacterium
avium, Mycobacterium
intracellulare.

Бета-лактамази
мікроорганізмів
не впливають
на
ефективність
кларитроміцину.

Більшість
метицилін- та
оксацилінрезистентних
штамів
стафілококів
нечутливі до кларитроміцину.

Кларитроміцин
активний in vitro щодо
більшості
штамів таких
мікроорганізмів,
однак
клінічна
ефективність
та безпека його
застосування
не
встановлені:

Аеробні
грампозитивні
мікроорганізми:
Streptococcus agalactiae,
Streptococci (групи C,F,G), Viridans group
streptococci.

Аеробні
грамнегативні
мікроорганізми:
Bordetella pertussis,
Pasteurella multocida.

Інші
мікроорганізми:
Chlamydia trachomatis.

Анаеробні
грампозитивні
мікроорганізми:
Clostridium perfringens,
Peptococcus niger, Propionibacterium acnes.

Анаеробні
грамнегативні
мікроорганізми:
Bacteriodes melaninogenicus.

Спірохети:
Borrelia burgdorferi,
Treponema pallidum.

Кампілобактерії:
Campylobacter jejuni.

Кларитроміцин
чинить
бактерицидну
дію проти
кількох
штамів
бактерій: Haemophilus
influenzae, Streptococcus
pneumoniae, Streptococcus pyogenes, Streptococcus agalactiae,
Moraxella (Branhamella) catarrhalis, Neisseria gonorrhoeae, H.
pylori та Campylobacter spp.

Основним    метаболітом
кларитроміцину
в    організмі    людини   є  мікробіологічно   активний

14-гідроксикларитроміцин
(14-ОН-кларитроміцин).
Для
більшості
мікроорганізмів
мікробіологічна
активність
метаболіту
дорівнює або
в 1-2 рази
слабша за
материнську
субстанцію,
за винятком H. influenzae,
проти якого
ефективність
метаболіту в
2 рази вища. В
умовах in vitro та in
vivo материнська
субстанція і
її основний
метаболіт виявляють
або
адитивний,
або
синергічний
ефект проти H. іnfluenzae
залежно від
штаму
мікроорганізму.

Тести
на
чутливість

Кількісні
методи, що
вимагають
вимірювання
діаметра
зони, дають
найбільш
точну оцінку
чутливості
бактерій до
протимікробних
препаратів. В
одній із
рекомендованих
процедур для
тестування
чутливості
використовують
диски, імпрегновані
15 мкг
кларитроміцину
(дифузійний тест
Кірбі –
Бауера); при
інтерпретації
співвідносять
діаметр зони
пригнічення
для цього
диска зі
значеннями
МПК для
кларитроміцину.
МПК
визначається
методом
розведення в
бульйоні або
агарі.

При
проведенні
цих процедур
висновок лабораторії
«чутливий»
вказує на те,
що інфікуючий
мікроорганізм,
найімовірніше,
відповість
на терапію.
Висновок
«резистентний»
вказує на те,
що
інфікуючий
мікроорганізм,
найімовірніше,
не
відповість
на терапію.
Висновок
«проміжна
чутливість»
говорить про
те, що
терапевтичний
ефект даного
препарату
може бути
сумнівним
або ж мікроорганізм
буде
чутливим,
якщо застосовувати
більш високі
дози (про
проміжну
чутливість
говорять
також як про
помірну
чутливість).

Необхідно
враховувати
специфічні
для країни
або регіону
відомості
щодо
абсолютних
меж
діапазону
чутливості,
резистентності
та проміжної
чутливості.

Фармакокінетика.

Кларитроміцин
швидко та
добре
абсорбується
зі
шлунково-кишкового
тракту після
перорального
застосування
препарату у
формі
таблеток. Мікробіологічно
активний
метаболіт 14-гідроксикларитроміцин
утворюється
шляхом
метаболізму
першого
проходження.
Кларитроміцин
можна
застосовувати
незалежно
від вживання
їжі, оскільки
їжа не
впливає на
біодоступність
таблеток
кларитроміцину.
Їжа незначно
затримує
початок
абсорбції
кларитроміцину
та утворення
14-гідроксиметаболіту.
Фармакокінетика
кларитроміцину
нелінійна,
проте рівноважна
концентрація
досягається
в межах 2 днів
застосування
препарату.
При застосуванні
250 мг 2 рази на
добу 15-20 %
незміненого
препарату
виводиться зі
сечею. При
дозі 500 мг 2 рази
на добу
виведення
препарату зі
сечею
інтенсивніше
(приблизно 36 %).

14-гідроксикларитроміцин
є основним
метаболітом,
що
виводиться зі
сечею у
кількості 10-15 %
застосованої
дози. Більша
частина
залишку дози
виводиться з
фекаліями,
переважно із
жовчю.

5-10 %
вихідної
сполуки
виявляється у
фекаліях.

При
застосуванні
500 мг
кларитроміцину
3 рази на добу
концентрація
кларитроміцину
у плазмі
крові
підвищується
порівняно з
такою при
застосуванні
дози 500 мг 2 рази
на добу.

Концентрація
кларитроміцину
в тканинах у
кілька разів
перевищує
концентрацію
препарату у
крові.
Підвищені
концентрації
були
виявлені як у
тонзилярній,
так і у
легеневій
тканинах.
Кларитроміцин
при
терапевтичних
дозах на 80 %
зв’язується
з білками
плазми крові.

Кларитроміцин
проникає у
слизову
оболонку шлунка.
Вміст
кларитроміцину
у слизовій
оболонці та
тканині шлунка
вищий при
застосуванні
кларитроміцину
разом з
омепразолом,
ніж при
монотерапії
кларитроміцином.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Лікування
інфекцій,
спричинених
чутливими до
кларитроміцину
мікроорганізмами:

Інфекції
верхніх
дихальних
шляхів,
тобто носоглотки
(тонзиліт,
фарингіт), та
інфекції
придаткових
пазух носа.

Інфекції
нижніх
дихальних
шляхів
(бронхіт,
гостра
крупозна
пневмонія
та первинна
атипова
пневмонія).

Інфекції
шкіри та
м’яких
тканин
(імпетиго, фолікуліт,
еризипелоїд,
фурункульоз,
інфіковані
рани).

Гострі
та хронічні
одонтогенні
інфекції.

Дисеміновані
або
локалізовані
мікобактеріальні
інфекції,
спричинені Mycobacterium
avium або
Mycobacterium intracellulare. Локалізовані
інфекції,
спричинені Mycobacterium
chelonae, Mycobacterium
fortuitum або Mycobacterium kansasii.

Ерадикація
H. pylori у
пацієнтів з
виразкою
дванадцятипалої
кишки при
пригніченні
секреції
соляної кислоти
(активність
кларитроміцину
проти H. pylori при
нейтральному
pH є вищою, ніж
при кислому
pH).

Протипоказання.

Підвищена
чутливість
до
макролідних
антибіотиків
та до інших
компонентів лікарського
засобу.

Одночасне
застосування
кларитроміцину
і будь-якого
з таких
препаратів:
астемізол,
цизаприд,
пімозид,
терфенадин
(це може
призвести до
подовження
інтервалу QT і
розвитку
серцевих
аритмій,
включаючи
шлуночкову
тахікардію,
фібриляцію
шлуночків та
піруетну
шлуночкову тахікардію
[torsades de pointes]),
алкалоїди
ріжків,
наприклад
ерготамін, дигідроерготамін
(це може
призвести до
ерготоксичності),
інгібітори
ГМГ-КоА-редуктази
(статини), що
значною
мірою
метаболізуються
CYP3A4 (ловастатин
або
симвастатин),
— через
підвищений
ризик
виникнення
міопатії, включаючи
рабдоміоліз
(див. розділи
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій» і
«Особливості
застосування»).

Одночасне
застосування
кларитроміцину
і перорального
мідазоламу
(див. розділ «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Протипоказано
пацієнтам,
які мають в
анамнезі
подовження
інтервалу QT
або
шлуночкові
серцеві
аритмії,
включаючи
піруетну шлуночкову
тахікардію (torsades de pointes)
(див. розділи
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій» і «Особливості
застосування»).

Електролітні
порушення
(гіпокаліємія
або
гіпомагніємія)
— через ризик
подовження
інтервалу QT.

Тяжка
печінкова
недостатність
та супутня
ниркова
недостатність.

Одночасне
застосування
кларитроміцину
(та інших
сильних
інгібіторів
CYP3A4) з колхіцином
(див. розділи «Особливості
застосування»
і «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Одночасне
застосування
кларитроміцину
з
тикагрелором, івабрадином
або
ранолазином.

Одночасне
застосування
кларитроміцину
з
ломітапідом
(див.
«Взаємодія з
іншими лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Кларитроміцин
не взаємодіє
з пероральними
контрацептивами.

Застосування
нижчезазначених
препаратів
суворо
протипоказано
через
можливий розвиток
тяжких
наслідків
взаємодії.

Цизаприд,
пімозид,
астемізол,
терфенадин

Підвищення
рівня
цизаприду,
пімозиду і
терфенадину
в сироватці
крові
спостерігалося
при їх
супутньому
застосуванні
з
кларитроміцином,
що може
спричинити
подовження
інтервалу QT і
появу
аритмій, у
тому числі
шлуночкової
тахікардії,
фібриляції
шлуночків і torsade de pointes.
Подібні
ефекти
відзначалися
і при сумісному
застосуванні
астемізолу
та інших макролідів.
Подібні
ефекти також відзначалися
у пацієнтів, які
приймали
кларитроміцин
і пімозид
одночасно
(див. розділ «Протипоказання»).

Повідомлялося
про
здатність
макролідів змінювати
метаболізм
терфенадину, що
призводить до
підвищення
рівня
терфенадину
в сироватці
крові, що
іноді асоціювалося
з аритміями,
такими як
подовження
інтервалу QT,
шлуночкова
тахікардія,
фібриляція
шлуночків і torsades de pointes (див.
розділ «Протипоказання»).
У процесі
дослідження
у 14
добровольців
при одночасному
застосуванні
кларитроміцину
і терфенадину
спостерігалося
підвищення
сироваткового
рівня
кислотного
метаболіту
терфенадину
у 2–3 рази
та
подовження
інтервалу QT,
що не
призвело ні
до якого
клінічно
видимого
ефекту.
Подібні
ефекти
відмічалися
і при
одночасному
застосуванні
астемізолу
та інших
макролідів

Алкалоїди
ріжків

Постмаркетингові
повідомлення
свідчать, що
одночасне
застосування
кларитроміцину
та
ерготаміну
або
дигідроерготаміну
асоціювалося
з появою
ознак
гострого
ерготизму, що
характеризувалося
вазоспазмом й
ішемією
кінцівок та
інших тканин,
включаючи
центральну
нервову
систему (ЦНС).
Одночасне
призначення
кларитроміцину
та
алкалоїдів
ріжків
протипоказане
(див. розділ «Протипоказання»).

Пероральний
мідазолам

При
застосуванні
мідазоламу з
таблетками
кларитроміцину
(500 мг 2 рази на
добу) площа
під кривою
«концентрація-час»
(AUC) мідазоламу
збільшувалася
у 7 разів
після перорального
застосування
мідазоламу.
Одночасне
застосування
перорального
мідазоламу і
кларитроміцину
протипоказане
(див. розділ «Протипоказання»).

Інгібітори
Гмг-КоА-редуктази
(статини)

Комбіноване
застосування
кларитроміцину
з
ловастатином
або
симвастатином
протипоказане
(див. розділ «Протипоказання»),
оскільки ці
статини значною
мірою
метаболізуються
CYP3A4, а одночасне
застосування
із
кларитроміцином
підвищує їх
концентрацію
у плазмі крові,
що, зі свого
боку,
підвищує
ризик
виникнення
міопатії,
включаючи
рабдоміоліз.
Повідомлялося
про розвиток
рабдоміолізу
у пацієнтів
при
сумісному
застосуванні
кларитроміцину
та цих
статинів.
Якщо лікування
кларитроміцином
неможливо
уникнути,
терапію ловастатином
або
симвастатином
необхідно припинити
під час курсу
лікування.

Слід
з
обережністю
призначати
кларитроміцин
одночасно з
іншими
статинами. В
ситуаціях,
коли
одночасного
застосування
кларитроміцину
зі статинами
уникнути
неможливо,
рекомендується
призначати
найменшу зареєстровану
дозу статину.
Можливе застосування
статину, який
не залежить
від метаболізму
CYP3A (наприклад,
флувастатину).
Необхідний
моніторинг стану
пацієнтів
щодо ознак і
симптомів
міопатії.

Ломітапід

Одночасний
прийом
кларитроміцину
з ломітапідом
протипоказаний
через
можливість
значного
підвищення
рівня
трансаміназ (див.
«Протипоказання»).

Вплив інших
лікарських
засобів на
фармакокінетику
кларитроміцину

Лікарські
засоби, що є
індукторами
CYP3A (наприклад,
рифампіцин,
фенітоїн,
карбамазепін,
фенобарбітал,
препарати
звіробою),
можуть індукувати
метаболізм
кларитроміцину.
Це може призвести
до
субтерапевтичного
рівня
кларитроміцину
та зниження
його ефективності.
Крім того,
може бути
необхідним
моніторинг
плазмових
рівнів
індуктора CYP3A,
які можуть
бути
підвищені
через
інгібування
CYP3A кларитроміцином
(див. також
інструкцію
для
медичного
застосування
відповідного
індуктора CYP3A4).
Одночасне
застосування
рифабутину і
кларитроміцину
призводило
до підвищення
рівня
рифабутину
та зниження
рівня
кларитроміцину
в сироватці
крові з одночасним
підвищенням
ризику появи
увеїту.

Застосування
кларитроміцину
також протипоказане
з
тикагрелором,
івабрадином
і ранолазином
(див. розділ
«Протипоказання»).

Кортикостероїди

Слід
дотримуватися
обережності
при одночасному
застосуванні
кларитроміцину
з кортикостероїдами
для
системного
або інгаляційного
застосування,
які
переважно метаболізуються
CYP3A, через
потенційне
збільшення
системного
впливу
кортикостероїдів.
У разі
одночасного
застосування
пацієнти
повинні
перебувати
під
ретельним
наглядом для
виявлення
побічних
реакцій системних
кортикостероїдів.

Нижче
зазначені
лікарські
засоби, вплив
яких на
концентрацію
кларитроміцину
в крові
відомий або
припускається,
тому може знадобитися
зміна дози
або
застосування
альтернативної
терапії.

Ефавіренц,
невірапін,
рифампіцин,
рифабутин і
рифапентин

Потужні
індуктори
ферментів
цитохрому Р450, такі
як ефавіренц,
невірапін,
рифампіцин, рифабутин
і рифапентин
можуть
прискорювати
метаболізм
кларитроміцину,
зменшуючи його
концентрацію
в плазмі
крові, але
збільшуючи
концентрацію
14-ОН-кларитроміцину
– мікробіологічно
активного
метаболіту. Оскільки
мікробіологічна
активність
кларитроміцину
і 14-ОН-кларитроміцину
різна щодо
різних
бактерій,
очікуваний
терапевтичний
ефект може
бути не
досягнутий
через сумісне
застосування
кларитроміцину
та індукторів
ферментів цитохрому
Р450.

Етравірин

Дія
кларитроміцину
послаблювалась
етравірином,
однак концентрації
активного
метаболіту 14-ОН-кларитроміцину
підвищувались.
Оскільки
14-ОН-кларитроміцин
має знижену
активність
проти
Mycobacterium avium complex (MAC),
загальна
активність
проти цього
патогену
може бути
змінена. Тому
для
лікування
МАС слід
розглянути
застосування
альтернативних
до кларитроміцину
лікарських
засобів.

Флуконазол

Одночасне
застосування
флуконазолу
200 мг на добу і
кларитроміцину
500 мг 2 рази на
добу у 21 здорового
добровольця
призводило
до підвищення
рівноважної мінімальної
концентрації
(Cmin) кларитроміцину
на 33 % та AUC – на 18 %. Рівноважні
концентрації
активного
метаболіту
14-ОН-кларитроміцину
значно не
змінювалися при
сумісному
застосуванні
з флуконазолом.
Зміна дози
кларитроміцину
не потрібна.

Ритонавір

Застосування
ритонавіру в
дозі 200 мг
кожні 8 годин
і
кларитроміцину
500 мг кожні 12
годин
призводило
до значного
пригнічення
метаболізму
кларитроміцину.
Максимальна
концентрація
(Cmax)
кларитроміцину
підвищувалася
на 31 %, Cmin – на 182 % і AUC
– на 77 %.
Відзначалося
повне
пригнічення
утворення
14-ОН-кларитроміцину.
Через велике
терапевтичне
вікно
зменшення
дози
кларитроміцину
для
пацієнтів із
нормальною
функцією
нирок не
потрібне. Проте
для
пацієнтів з
нирковою
недостатністю
необхідне
коригування
дози: для
пацієнтів з CLCR
30-60 мл/хв дозу
кларитроміцину
необхідно
зменшити на 50 %.
Для
пацієнтів з
тяжкою
нирковою недостатністю
(CLCR <30 мл/хв)
дозу
кларитроміцину
необхідно
знизити на 75 %.
Дози
кларитроміцину,
що перевищують
1 г/добу, не
слід
застосовувати
разом із
ритонавіром.

Таке
ж
коригування
дози слід
проводити для
пацієнтів із порушеннями
функції
нирок при
застосуванні
ритонавіру
як фармакокінетичного
підсилювача
разом з іншими
інгібіторами
ВІЛ-протеази,
включаючи атазанавір
і саквінавір
(див. нижче
«Двобічно
спрямовані
лікарські
взаємодії»).

Вплив
кларитроміцину
на
фармакокінетику
інших лікарських
засобів

Антиаритмічні
засоби

Існують
постмаркетингові
повідомлення
про розвиток
піруетної
шлуночкової
тахікардії,
що виникла
при
одночасному
застосуванні
кларитроміцину
з хінідином
або дизопірамідом.
Рекомендується
проводити ЕКГ-моніторинг
для
своєчасного
виявлення подовження
інтервалу QT.
Під час
терапії кларитроміцином
слід стежити
за
концентраціями
цих
препаратів у
сироватці
крові.

Під
час
постмаркетингового
застосування
були
повідомлення
про
гіпоглікемію
при одночасному
застосуванні
кларитроміцину
і
дизопіраміду,
тому
необхідний
моніторинг
рівня
глюкози
крові при
одночасному
застосуванні
цих лікарських
засобів.

Пероральні
гіпоглікемічні
засоби/інсулін

При
сумісному
застосуванні
з певними гіпоглікемічними
засобами,
такими як
натеглінід і
репаглінід,
кларитроміцин
може інгібувати
ензим СYP3A, що
може
спричинити
гіпоглікемію.
Рекомендований
ретельний
моніторинг
рівня
глюкози.

CYP3A-пов’язані
взаємодії|

Сумісне
застосування
кларитроміцину,
відомого як
інгібітор
ферменту CYP3A, і
препарату, що
головним
чином
метаболізується
CYP3A, може
призвести до
підвищення
концентрації
останнього у
плазмі крові,
що, зі свого
боку, може
підсилити
або
подовжити
його терапевтичний
ефект і ризик
виникнення
побічних
реакцій. Слід
бути
обережними
при застосуванні
кларитроміцину
пацієнтам,
які отримують
терапію
лікарськими
засобами – субстратами
CYP3A, особливо
якщо
CYP3A-субстрат
має вузький
терапевтичний
діапазон
(наприклад, карбамазепін)
та/або
екстенсивно
метаболізується
цим ензимом.
Може бути
потрібна зміна
дози і, якщо
можливо,
ретельний
моніторинг
сироваткових
концентрацій
лікарського
засобу, що
метаболізується
CYP3A, для пацієнтів,
які
одночасно
застосовують
кларитроміцин.

Відомо
(або
припускається),
що нижчезазначені
препарати чи
групи
препаратів
метаболізуються
одним і тим
же
CYP3A-ізоферментом:
альпразолам,
астемізол,
карбамазепін,
цилостазол,
цизаприд, циклоспорин,
дизопірамід,
алкалоїди
ріжків,
ловастатин,
метилпреднізолон,
мідазолам,
омепразол,
пероральні
антикоагулянти
(наприклад,
варфарин,
ривароксабан,
апіксабан), атипові
антипсихотичні
засоби
(наприклад,
кветіапін), пімозид,
хінідин,
рифабутин,
силденафіл,
симвастатин,
такролімус,
терфенадин,
триазолам і
вінбластин, —
але цей
список не є
повним.
Подібний
механізм
взаємодії визначений
при
застосуванні
фенітоїну,
теофіліну і
вальпроату,
що
метаболізуються
іншим
ізоферментом
системи
цитохрому Р450.

Пероральні
антикоагулянти
прямої дії
(ПАПД)

ПАПД
дабігатран та
едоксабан є
субстратами
ефлюксного
переносника
P-gp
(P-глікопротеїну).
Ривароксабан
та апіксабан
метаболізуються
з участю CYP3A4 і
також є
субстратами
P-gp. Слід бути
обережним
при
одночасному
застосуванні
кларитроміцину
з цими
препаратами,
особливо
пацієнтам із
високим
ризиком кровотечі
(див.
«Особливості
застосування»).

Омепразол

Застосування
кларитроміцину
(500 мг кожні 8
годин) у
комбінації з
омепразолом (40
мг на добу) у
дорослих
здорових
добровольців
призводило
до
підвищення
рівноважних
концентрацій
омепразолу (Cmax, AUC0-24
і t1/2 підвищувалися
на 30 %, 89 % і 34 %
відповідно). При
застосуванні
тільки
омепразолу
середнє
значення рН
шлункового
соку при
вимірюванні
протягом 24
годин
становило 5,2,
при сумісному
застосуванні
омепразолу з
кларитроміцином
– 5,7.

Силденафіл,
тадалафіл і
варденафіл

Кожен
із цих
інгібіторів
фосфодіестерази
метаболізується
(принаймні
частково) за
участю CYP3A, а CYP3A
може інгібуватися
одночасно
прийнятим
кларитроміцином.
Існує
імовірність
збільшення
плазмових концентрацій
інгібіторів
фосфодіестерази
(силденафілу,
тадалафілу і
варденафілу) при
їх сумісному
застосуванні
з кларитроміцином,
що може
потребувати
зменшення дози
інгібіторів
фосфодіестерази.

Теофілін,
карбамазепін

Результати
клінічних
досліджень
показали, що
існує
незначне, але
статистично
значуще (p≤0,05) збільшення
концентрації
теофіліну
або карбамазепіну
в плазмі
крові при їх
одночасному
застосуванні
з
кларитроміцином.

Толтеродин

Толтеродин
головним
чином
метаболізується
2D6-ізоформою
цитохрому Р450
(CYP2D6). Однак у
популяції
пацієнтів
без CYP2D6 метаболізм
відбувається
через CYP3A. У цій
популяції пригнічення
CYP3A призводить
до значного
підвищення
плазмових
концентрацій
толтеродину.
У таких
пацієнтів
зниження
дози толтеродинуу може
бути
необхідним
при його
застосуванні
з
інгібіторами
CYP3A, такими як
кларитроміцин.

Триазолбензодіазепіни
(наприклад,
альпразолам,
мідазолам,
триазолам)

При
застосуванні
мідазоламу з
таблетками
кларитроміцину
(500 мг 2 рази на
добу) AUC мідазоламу
збільшувалася
у 2,7 раза після
внутрішньовенного
введення
мідазоламу. Слід
уникати
комбінованого
застосування
перорального
мідазоламу і
кларитроміцину.
При
внутрішньовенному
застосуванні
мідазоламу з
кларитроміцином
необхідно
проводити
ретельний
моніторинг
стану пацієнта
для
своєчасного
коригування
дози. При
оромукозному
шляху
введення
мідазоламу,
при якому
пресистемна
елімінація
препарату
може
виключатися,
імовірніше,
буде
спостерігатися
взаємодія на
зразок тієї,
що
спостерігалася
при внутрішньовенному
введенні
мідазоламу, а
не при пероральному.

Слід
дотримуватися
таких самих
запобіжних
заходів при
застосуванні
інших бензодіазепінів,
які
метаболізуються
CYP3A, включаючи
триазолам і
альпразолам.
Для
бензодіазепінів,
елімінація
яких не
залежить від
CYP3A (темазепам,
нітразепам,
лоразепам),
розвиток клінічно
значущої
взаємодії з
кларитроміцином
малоймовірний.

Є
постмаркетингові
повідомлення
про лікарську
взаємодію і
розвиток
побічних явищ
з боку ЦНС (сонливість
і
сплутаність
свідомості)
при сумісному
застосуванні
кларитроміцину
і триазоламу.
Слід
спостерігати
за пацієнтом,
враховуючи
можливе
збільшення
фармакологічних
ефектів з
боку ЦНС.

Інші
види
взаємодій

Аміноглікозиди

З
обережністю
слід
застосовувати
кларитроміцин
одночасно з
іншими
ототоксичними
засобами,
особливо з
аміноглікозидами
(див.
розділ «Особливості
застосування»).

Колхіцин

Колхіцин
є субстратом
CYP3A і
P-глікопротеїну
(Pgp). Відомо, що
кларитроміцин
та інші
макроліди
можуть
пригнічувати
CYP3A і Pgp. При
одночасному
застосуванні
кларитроміцину
і колхіцину
пригнічення
Pgp і CYP3A
кларитроміцином
може призвести
до
підвищення
експозиції
колхіцину.
Необхідно
спостерігати
за станом пацієнтів
щодо
виявлення
клінічних
симптомів
токсичності
колхіцину.
Дозу
колхіцину необхідно
зменшити при
одночасному
застосуванні
з
кларитроміцином
для пацієнтів
із
нормальною
нирковою та
печінковою
функцією.
Сумісне
застосування
кларитроміцину
з колхіцином
пацієнтам із
нирковою або
печінковою
недостатністю
протипоказане
(див. розділи
«Протипоказання»
та
«Особливості
застосування»).

Дигоксин

Дигоксин
вважається
субстратом Pgp.
Відомо, що
кларитроміцин
може
пригнічувати
Pgp. При одночасному
застосуванні
пригнічення
Pgp може
призвести до
підвищення
експозиції дигоксину.
Повідомлялося
про
підвищення концентрації
дигоксину в
сироватці
крові пацієнтів,
які
застосовували
кларитроміцин
разом із
дигоксином. У
деяких
пацієнтів
розвинулися
ознаки
дигіталісної
токсичності,
у тому числі
потенційно
летальні
аритмії. Слід
ретельно
контролювати
концентрацію
дигоксину в
сироватці
крові
пацієнтів при
його застосуванні
з
кларитроміцином.

Зидовудин

Одночасне
застосування
таблеток
кларитроміцину
негайного
вивільнення
і зидовудину
у ВіЛ-інфікованих
пацієнтів
може
спричиняти зниження
рівноважних
концентрацій
зидовудину в
сироватці
крові.
Оскільки
кларитроміцин
може перешкоджати
абсорбції
перорального
зидовудину
при
одночасному
прийомі, слід
дотримуватися
4-годинного
інтервалу
між прийомами
кларитроміцину
і зидовудину.
Про таку
взаємодію
при
застосуванні
суспензії кларитроміцину
та
зидовудину
або дидеоксиназину
у
ВІЛ-інфікованих
дітей не
повідомлялося.
Така
взаємодія
малоймовірна
у разі застосування
кларитроміцину
у вигляді
внутрішньовенної
інфузії.

Фенітоїн
та вальпроат

Були
спонтанні
або
опубліковані
повідомлення
про
взаємодію
інгібіторів
CYP3A, включаючи
кларитроміцин,
з
лікарськими
засобами, які
не
вважаються
такими, що
метаболізуються
CYP3A (наприклад, із
фенітоїном
та
вальпроатом).
Рекомендується
визначення
рівня цих
лікарських
засобів у
сироватці
крові при
одночасному
призначенні
їх із
кларитроміцином.
Повідомлялося
про підвищення
їх рівня у
сироватці
крові.

Двобічно
спрямовані
лікарські
взаємодії

Атазанавір

Застосування
кларитроміцину
(500 мг 2 рази на
добу) з
атазанавіром
(400 мг 1 раз на
добу), які є
субстратами
та інгібіторами
CYP3A, призводило
до
збільшення
експозиції
кларитроміцину
у 2 рази та
зменшення експозиції
14-ОН-кларитроміцину
на 70 % зі збільшенням
AUC
атазанавіру
на 28 %. Оскільки
кларитроміцин
має великий
терапевтичний
діапазон,
немає
необхідності
у зниженні
дози для пацієнтів
з нормальною
функцією
нирок. Дозу
кларитроміцину
необхідно
зменшити на 50 % для
пацієнтів із
кліренсом
креатиніну 30-60
мл/хв і на 75 % для
пацієнтів із
кліренсом
креатиніну <30
мл/хв,
використовуючи
відповідну
форму випуску
кларитроміцину.
Дози
кларитроміцину
вище 1000 мг на
добу не слід
застосовувати
разом з
інгібіторами
протеази.

Блокатори
кальцієвих
каналів

Через
ризик
артеріальної
гіпотензії з
обережністю
слід
застосовувати
кларитроміцин
одночасно з
блокаторами
кальцієвих каналів,
що
метаболізуються
CYP3A4 (такими як
верапаміл,
амлодипін,
дилтіазем).
При взаємодії
можуть
підвищуватися
плазмові
концентрації
як
кларитроміцину,
так і
блокаторів
кальцієвих
каналів. У
пацієнтів,
які отримували
кларитроміцин
разом із
верапамілом,
спостерігалися
артеріальна
гіпотензія,
брадиаритмія
та
лактоацидоз.

Ітраконазол

Кларитроміцин
та
ітраконазол
є субстратами
та
інгібіторами
CYP3A, у зв’язку з
чим кларитроміцин
може
підвищувати
плазмові
рівні
ітраконазолу
та навпаки.
При
застосуванні
ітраконазолу
разом із
кларитроміцином
пацієнти
повинні перебувати
під пильним
наглядом для
виявлення
проявів або
симптомів
підсиленого
або пролонгованого
фармакологічного
ефекту.

Саквінавір

Застосування
кларитроміцину
(500 мг 2 рази на
добу) зі
саквінавіром
(м’які
желатинові
капсули, 1200 мг 3
рази на добу),
які є
субстратами
та
інгібіторами
CYP3A, у 12 здорових
добровольців
призводило
до збільшення
AUC
рівноважного
стану на 177 % та Сmax
на 187 %
порівняно із
застосуванням
тільки саквінавіру.
При цьому AUC та
Сmax кларитроміцину
збільшувалися
приблизно на
40 % порівняно
із
застосуванням
тільки кларитроміцину.
Немає
необхідності
в коригуванні
доз, якщо
обидва
лікарські
засоби застосовувати
одночасно
протягом
обмеженого
проміжку часу
та у
вищезгаданих
дозах і
лікарських
формах.
Результати
дослідження
лікарської взаємодії
із
застосуванням
м’яких
желатинових
капсул
можуть не
відповідати
ефектам, які
спостерігаються
при
застосуванні
саквінавіру
у формі
твердих
желатинових капсул.
Результати
дослідження
лікарської
взаємодії із
застосуванням
лише саквінавіру
можуть не
відповідати
ефектам, які спостерігаються
при терапії
саквінавіром/ритонавіром.
Коли
саквінавір
застосовувати
разом із
ритонавіром,
необхідно
враховувати
можливі
ефекти
ритонавіру
на
кларитроміцин
(див. вище).

Гідроксихлорохін
та хлорохін

Кларитроміцин
слід
застосовувати
з обережністю
пацієнтам,
які
отримують
лікарські засоби,
що
подовжують
інтервал QT,
через потенційну
можливість
спричинення
серцевої
аритмії та
серйозних
побічних реакцій
з боку
серцево-судинної
системи.

Особливості
застосування.

Застосування
будь-якої
антимікробної
терапії, в т. ч.
кларитроміцином,
для лікування
інфекції H. pylori
може
призвести до
виникнення
мікробної резистентності.

Кларитроміцин
не слід
призначати
вагітним без
ретельної
оцінки
співвідношення
користь/ризик,
особливо у І
триместрі
вагітності.

Тривале
або повторне
застосування
антибіотиків
може
спричиняти
надмірний
ріст нечутливих
бактерій і
грибів. При
виникненні
суперінфекції
слід
припинити
застосування
кларитроміцину
і почати
відповідну
терапію.

Оскільки
кларитроміцин
метаболізується
у печінці і
виводиться
головним
чином через
печінку та
нирками, слід
з особливою
обережністю
застосовувати
препарат
пацієнтам із
порушеннями
функції
печінки,
помірними
або тяжкими
порушеннями
функції
нирок та
пацієнтам
літнього
віку (старше 65
років).

З
обережністю
слід
застосовувати
препарат
пацієнтам із
тяжкою
нирковою
недостатністю.

Під
час
застосування
кларитроміцину
повідомлялося
про
порушення
функції
печінки,
включаючи
підвищений
рівень
печінкових
ферментів, і
про
гепатоцелюлярний
та/або холестатичний
гепатит з
жовтяницею
або без неї.
Це порушення
функції
печінки може
бути тяжкого
ступеня, та
зазвичай
воно оборотне.
У деяких
випадках
повідомлялося
про печінкову
недостатність
з летальним
наслідком,
яка в
основному
була
асоційована
зі
серйозними
основними
хворобами
та/або супутнім
медикаментозним
лікуванням.
Необхідно
негайно
припинити
застосування
кларитроміцину
при виникненні
таких
проявів та
симптомів
гепатиту як
анорексія,
жовтяниця,
потемніння
сечі, свербіж
або біль у
ділянці
живота.

Про
розвиток
псевдомембранозного
коліту від
помірного до
загрожуючого
життю ступеня
тяжкості
повідомлялося
при застосуванні
практично
всіх
антибактеріальних
препаратів, у
тому числі
макролідів. Про
розвиток
діареї від
легкого
ступеня до
псевдомембранозного
коліту з летальним
наслідком,
спричиненого
Clostridium difficile (CDAD),
повідомлялося
при
застосуванні
практично
всіх
антибактеріальних
препаратів, у
тому числі
кларитроміцину.
Слід завжди
пам’ятати
про
можливість
розвитку
діареї, спричиненої
Clostridium difficile, у
всіх
пацієнтів із
діареєю
після
застосування
антибіотиків.
Крім того,
необхідно
ретельно
зібрати анамнез,
оскільки про
розвиток
діареї, спричиненої
Clostridium difficile,
повідомлялося
навіть через
2 місяці
після застосування
антибактеріальних
препаратів. У
разі
виникнення
псевдомембранозного
коліту слід
припинити
лікування
кларитроміцином
незалежно
від показань,
за якими його
було призначено.
Необхідно
провести
мікробіологічне
дослідження
та розпочати
необхідне
лікування.
Слід уникати
препаратів,
що
пригнічують
перестальтику.

Кларитроміцин
виводиться
головним
чином через
печінку, тому
слід бути
обережним
при
застосуванні
препарату
пацієнтам із
порушеннями
функції
печінки, а
також із
середнім або
тяжким
ступенем
порушення
функції
нирок.

Колхіцин

Зафіксовано
розвиток
колхіцинової
токсичності
(у тому числі
з летальним
наслідком)
при сумісному
застосуванні
кларитроміцину
і колхіцину,
особливо у
пацієнтів
літнього
віку, у тому
числі на тлі
ниркової
недостатності
(див. розділ «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»). Сумісне
застосування
кларитроміцину
з колхіцином
протипоказане
(див. розділ «Протипоказання»).

З
обережністю
слід
застосовувати
одночасно
кларитроміцин
та
триазолбензодіазепіни,
наприклад
триазолам,
внутрішньовенний
або
оромукозний мідазолам
(див. розділ «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

З
обережністю
слід
застосовувати
кларитроміцин
одночасно з
іншими
ототоксичними
засобами,
особливо з
аміноглікозидами.
Необхідно
проводити
моніторинг
вестибулярної
та слухової
функції під
час та після
лікування.

Подовження
інтервалу QT

Через ризик
подовження
інтервалу QT слід з
обережністю
застосовувати
кларитроміцин
пацієнтам з
ішемічною
хворобою
серця, тяжкою
серцевою
недостатністю,
гіпомагніємією,
брадикардією
(< 50 уд/хв) або
при
сумісному
застосуванні
з іншими препаратами,
що
асоціюються
з
подовженням інтервалу
QT (див. розділ «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).
Кларитроміцин
не можна
застосовувати
пацієнтам із
вродженим
або наявним в
анамнезі
подовженням
інтервалу QT
або зі
шлуночковою
серцевою
аритмією в
анамнезі
(див. розділ «Протипоказання»). Слід з
обережністю
застосовувати
нижчезазначеним
групам
пацієнтів.

·   Пацієнти
з ішемічною
хворобою
серця, тяжкою
серцевою
недостатністю,
порушеннями
провідності
або клінічно
значущою
брадикардією.

·
Пацієнти,
які
одночасно
приймають
інші препарати,
що
асоціюються
з
подовженням
інтервалу QT
(див. розділ «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Кларитроміцин
протипоказаний
пацієнтам з
гіпокаліємією
або
гіпомагніємією
(див. «Протипоказання»).

Одночасне
застосування
кларитроміцину
з
астемізолом,
цизапридом,
пімозидом і
терфенадином
протипоказане
(див. розділ «Протипоказання»).

Епідеміологічні
дослідження,
що вивчають
ризик
розвитку
несприятливих
серцево-судинних
наслідків
при
застосуванні
макролідів,
показали
мінливі
результати. У
процесі
деяких
спостережних
досліджень
виявлено
рідкий
короткостроковий
ризик
розвитку
аритмії,
інфаркту
міокарда та
смертності
від
серцево-судинних
заворювань,
пов’язаний
із
застосуванням
макролідів,
включаючи
кларитроміцин.
Врахування
цих результатів
слід
співставляти
з перевагами
лікування
при
призначенні
кларитроміцину.

Пневмонія

Оскільки
можливе
існування
резистентності
Streptococcus pneumoniae
до
макролідів,
важливо
проводити
тест на чутливість
при
призначенні
кларитроміцину
для
лікування
негоспітальної
пневмонії. У
разі
госпітальної
пневмонії
кларитроміцин
потрібно
застосовувати
у комбінації
з іншими
відповідними
антибіотиками.

Інфекції
шкіри та
м’яких
тканин від
легкого до
помірного
ступеня

Ці
інфекції
найчастіше
спричинені
мікроорганізмами
Staphylococcus aureus та
Streptococcus pyogenes, які
можуть бути
резистентними
до
макролідів.
Тому важливо
проводити тест
на
чутливість. У
разі, коли
неможливо
застосувати
бета-лактамні
антибіотики
(наприклад,
при алергії),
як препарати
першого
вибору можна
застосовувати
інші
антибіотики,
такі як
кліндаміцин. Дотепер
макроліди
відіграють
роль тільки у
лікуванні
деяких
інфекцій
шкіри та
м’яких тканин
(наприклад
інфекцій,
спричинених Corynebacterium
minutissimum, acne vulgaris,
бешихового
запалення) та
у ситуаціях,
коли не можна
застосовувати
пеніциліни.

У разі
розвитку
тяжких
гострих
реакцій гіперчутливості,
таких як
анафілаксія,
тяжкі шкірні
побічні
реакції
(наприклад,
гострий
генералізований
екзантематозний
пустульоз, синдром
Стівенса-Джонсона,
токсичний
епідермальний
некроліз, DRESS), хвороба
Шенляйна-Геноха,
терапію
кларитроміцином
слід негайно
припинити та
одразу ж
розпочати
відповідне
лікування.

Кларитроміцин
потрібно з
обережністю застосовувати
при
одночасному
призначенні
з індукторами
ферменту
цитохрому СYP3A4 (див.
розділ «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Слід
звернути
увагу на
можливість
перехресної
резистентності
між
кларитроміцином
та іншими
макролідами,
а також
лінкоміцином
і
кліндаміцином.

Застосування
будь-якої
антимікробної
терапії, в т. ч.
кларитроміцину,
для
лікування інфекції
H. pylori може
призвести до
виникнення
мікробної резистентності.
У невеликої
кількості
пацієнтів
може
розвинутися
резистентність
мікроорганізмів
H. pylori до
кларитроміцину.

Інгібітори
Гмг-КоА-редуктази
(статини)

Комбіноване
застосування
кларитроміцину
з
ловастатином
або
симвастатином
протипоказане
(див. розділ «Протипоказання»). Слід
з
обережністю
призначати
кларитроміцин
одночасно з
іншими
статинами. Повідомлялося
про розвиток
рабдоміолізу
у пацієнтів
при
сумісному
застосуванні
кларитроміцину
і статинів.
Необхідний
моніторинг
пацієнтів
щодо
виявлення
ознак і
симптомів
міопатії. У
ситуаціях,
коли одночасного
застосування
кларитроміцину
зі статинами
уникнути
неможливо,
рекомендується
призначати
найменшу
зареєстровану
дозу статину.
Можливе
застосування
статину, який
не залежить
від
метаболізму
CYP3A, наприклад
флувастатину
(див. розділ
«Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Пероральні
гіпоглікемічні
засоби/інсулін

Комбіноване
застосування
кларитроміцину
та
пероральних
гіпоглікемічних
засобів
(наприклад,
похідних
сульфонілсечовини)
та/або інсуліну
може
спричиняти
виражену
гіпоглікемію.
Рекомендований
ретельний
моніторинг рівня
глюкози.

Пероральні
антикоагулянти

При
сумісному
застосуванні
кларитроміцину
з варфарином
існує ризик
виникнення серйозної
кровотечі,
значного
підвищення показника
МНС
(міжнародне
нормалізоване
співвідношення)
та
протромбінового
часу. Поки
пацієнти
отримують
одночасно
кларитроміцин
і пероральні
антикоагулянти,
потрібно часто
контролювати
показник МНС
та
протромбіновий
час.

Слід
бути
обережним
при
одночасному
застосуванні
кларитроміцину
з
пероральними
антикоагулянтами
прямої дії,
такими як дабігатран,
ривароксабан
та,
апіксабан та
едоксабан,
особливо
пацієнтам із
високим
ризиком кровотечі
(див.
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Лікарський
засіб
містить
менше 1 ммоль (23
мг)/дозу
натрію, тобто
практично
вільний від натрію.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Вагітність

Безпека
застосування
кларитроміцину
у період
вагітності
не
встановлена. На
основі
результатів,
отриманих у
дослідженнях
на тваринах,
та з досвіду
застосування
людині не
можна
виключати
можливість
побічного
впливу на
ембріофетальний
розвиток. В
ході деяких
спостережних
досліджень,
які оцінювали
вплив
кларитроміцину
протягом першого
та другого
триместрів,
повідомлялося
про
підвищений
ризик
викидня
порівняно з
незастосуванням
антибіотиків
або застосуванням
інших
антибіотиків
протягом
цього ж
періоду.
Наявні результати
епідеміологічних
досліджень
ризику
значних
вроджених
вад розвитку
через
застосування
макролідів,
включаючи кларитроміцин,
під час
вагітності
суперечливі.
В зв’язку з
цим
кларитроміцин
не слід застосовувати
у період
вагітності
без ретельної
оцінки
співвідношення
користь/ризик.

Годування
груддю

Кларитроміцин
виділяється
в грудне молоко
людини у
малих
кількостях.
Було підраховано,
що немовля,
яке
перебуває
виключно на грудному
вигодовуванні,
отримує
близько 1,7 %
материнської
дози
кларитроміцину,
скоригованої
з
урахуванням
маси тіла
матері.

Безпека
застосування
кларитроміцину
у період
годування
груддю не
була
встановлена.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Дані
про вплив
відсутні.
Однак при
керуванні
автотранспортом
або роботі з
іншими механізмами
слід зважати
на можливе
виникнення
побічних
реакцій з
боку
нервової системи,
таких як
судоми,
запаморочення,
вертиго,
галюцинації,
сплутаність
свідомості та
дезорієнтація.

Спосіб
застосування
та дози.

Рекомендована
доза
кларитроміцину
для дорослих
та дітей
віком від 12
років
становить 250
мг
(1 таблетка)
кожні 12 годин,
при більш
тяжких
інфекціях
дозу можна
збільшити до
500 мг (2 таблетки)
кожні 12 годин.
Звичайна
тривалість
лікування
залежить від
ступеня
тяжкості інфікування
та становить
від 6 до 14 днів.

Лікарський
засіб можна
застосовувати
незалежно
від вживання
їжі, оскільки
їжа не
впливає на
біодоступність
кларитроміцину.

Лікування
одонтогенних
інфекцій

Рекомендована
доза
становить 250
мг кожні 12 годин
протягом 5
днів.

Застосування
пацієнтам із
мікобактеріальною
інфекцією

Початкова
доза для
дорослих
становить 500
мг 2 рази на
добу. Якщо
протягом 3-4
тижнів
лікування не
спостерігається
покращення
клінічних
ознак або
бактеріологічних
показників,
дозу
кларитроміцину
можна
підвищити до
1000 мг 2 рази на
добу.

Лікування
дисемінованих
інфекцій,
спричинених
МАК, у хворих
на СНІД
продовжується
стільки,
скільки
триває
клінічна та
мікробіологічна
ефективність
препарату, що
має медичне
підтвердження.
Кларитроміцин
можна
застосовувати
у комплексі з
іншими антимікобактеріальними
засобами.

Ерадикація
H. pylori у
пацієнтів із
виразкою дванадцятипалої
кишки
(дорослі)

Потрійна
терапія (7-10
днів)

Кларитроміцин
(500 мг) 2 рази на
добу слід
застосовувати
разом з амоксициліном
1000 мг 2 рази на
добу та
омепразолом
20 мг на добу
упродовж 7-10
днів.

Потрійна
терапія (10
днів)

Кларитроміцин
(500 мг) 2 рази на
добу,
ланзопразол
30 мг 2 рази на
добу та
амоксицилін
1000 мг 2 рази на
добу
упродовж 10
днів.

Подвійна
терапія (14
днів)

Кларитроміцин
(500 мг) 3 рази на
добу разом з
омепразолом
40 мг 1 раз на
добу
внутрішньо
упродовж 14
днів, далі
омепразол 20
мг або 40 мг 1 раз
на добу
внутрішньо
упродовж
наступних 14
днів.

Подвійна
терапія (14
днів)

Кларитроміцин
(500 мг) 3 рази на
добу разом з
ланзопразолом
60 мг 1 раз на
добу
внутрішньо
упродовж 14
днів. Може
потребуватися
подальше
пригнічення
секреції
соляної
кислоти для
зменшення
проявів
виразки.

Кларитроміцин
також
застосовували
у таких
терапевтичних
схемах:

кларитроміцин
+ тинідазол
та омепразол
або
ланзопразол;

кларитроміцин
+
метронідазол
та омепразол
або
ланзопразол;

кларитроміцин
+
тетрациклін,
вісмуту субсаліцилат
та ранітидин;

кларитроміцин
+ амоксицилін
та ланзопразол;

кларитроміцин
+ ранітидин
вісмуту
цитрат.

Застосування
пацієнтам
літнього
віку: як для
дорослих.

Застосування
пацієнтам із нирковою
недостатністю: для
пацієнтів із
тяжкою
нирковою недостатністю
(кліренс
креатиніну <30
мл/хв) дозу
слід
зменшити
наполовину,
наприклад 250
мг 1 раз на
добу або 250 мг 2
рази на добу
при більш
тяжких
інфекціях. У таких
пацієнтів
тривалість
лікування не повинна
перевищувати
14 днів.

Діти.

Дітям
віком до 12
років слід
застосовувати
препарат у
формі
суспензії,
оскільки
застосування
таблеток
кларитроміцину
дітям цього
віку не
вивчали.

Передозування.

Симптоми.
Існуючі
повідомлення
вказують на
те, що передозування
кларитроміцином
може спричинити
появу
симптомів з
боку
шлунково-кишкового
тракту. У
одного
пацієнта з
біполярним
психозом в
анамнезі,
який прийняв
8 грамів
кларитроміцину,
розвинулися
зміни розумового
стану,
параноїдна
поведінка,
гіпокаліємія
та
гіпоксемія.

Лікування.
Побічні
реакції, що
супроводжують
передозування,
слід
лікувати за
допомогою
промивання шлунка
та
симптоматичної
терапії. Як і
щодо інших макролідів,
малоймовірно,
щоб
гемодіаліз або
перитонеальний
діаліз
суттєво
впливали на
вміст
кларитроміцину
в сироватці крові.

Побічні
реакції.

Найчастішими
та
найпоширенішими
побічними
реакціями
при
лікуванні
кларитроміцином
дорослих та
дітей є біль
у животі,
діарея,
нудота,
блювання та
спотворення
смаку. Ці
побічні
реакції
зазвичай
незначно
виражені та
узгоджуються
з відомим
профілем безпеки
макролідних
антибіотиків.
Під час клінічних
досліджень
не було
виявлено суттєвої
різниці у
частоті цих
побічних реакцій
між групами
пацієнтів, у
яких були наявні
або відсутні
мікобактеріальні
інфекції.

Нижче
зазначені
побічні
реакції, що
виникли під
час
клінічних
досліджень
та при постмаркетинговому
застосуванні
різних лікарських
форм і
дозувань
кларитроміцину,
у тому числі
негайного
вивільнення.
Побічні
реакції, що
принаймні
можливо
пов’язані з
кларитроміцином,
розподілені
за системами
органів і за
частотою
виникнення:
дуже часто (≥1/10), часто
(≥1/100,
˂1/10),
нечасто (≥1/1000, ˂1/100), частота
невідома*
(побічні
реакції з
постмаркетингового
спостереження;
частоту
визначити
неможливо з
наявних
даних). У
межах кожної
групи
побічні
реакції
зазначені в
порядку
зменшення
тяжкості
проявів, якщо
тяжкість
вдалося
оцінити.

Інфекції та
інвазії: нечасто
– целюліт1,
кандидоз
ротової
порожнини,
гастроентерит2,
інфекція3,
вагінальна
інфекція; частота
невідома –
псевдомембранозний
коліт,
бешихове запалення.

З боку крові
і
лімфатичної
системи:
нечасто –
лейкопенія,
нейтропенія4,
тромбоцитемія3,
еозинофілія4;
частота
невідома –
агранулоцитоз,
тромбоцитопенія.

З боку
імунної
системи:
нечасто –
анафілактоїдні
реакції1,
гіперчутливість;
частота
невідома –
анафілактичні
реакції,
ангіоневротичний
набряк.

З боку
метаболізму
і харчування:
нечасто
– анорексія,
зниження
апетиту; частота
невідома –
гіпоглікемія.

З боку
психіки: часто
– безсоння;
нечасто –
тривожність,
нервозність3;
частота
невідома –
психоз,
сплутаність
свідомості,
деперсоналізація,
депресія,
дезорієнтація,
галюцинації, жахливі
сновидіння,
манія.

З боку ЦНС: часто
– дисгевзія
(порушення
смакової чутливості),
головний
біль,
спотворення
смаку; нечасто
– втрата
свідомості1,
дискінезія1,
запаморочення,
сонливість,
тремор; частота
невідома –
судоми,
агевзія
(втрата
смакової
чутливості),
паросмія,
аносмія,
парестезія.

З боку
органів
слуху і лабіринтні
порушення: нечасто
–
запаморочення,
вертиго, погіршення
слуху, дзвін
у вухах; частота
невідома –
втрата слуху.

Кардіальні
порушення:
нечасто –
зупинка
серця1,
фібриляція
передсердь1,
подовження
інтервалу QT,
екстасистоли1,
відчуття
серцебиття; частота
невідома –
піруетна
шлуночкова
тахікардія (torsades de pointes),
шлуночкова
тахікардія,
фібриляція
шлуночків.

З боку судин: часто
–
вазодилатація1;
частота
невідома –
крововилив.

З
боку
дихальної
системи,
органів
грудної клітки
та
середостіння: нечасто
– астма1,
носова
кровотеча2,
емболія
судин
легенів1.

З боку
травної
системи: часто
– діарея,
блювання,
диспепсія,
нудота, біль
у животі;
нечасто –
езофагіт1,
гастроезофагіальне
рефлюксне
захворювання2,
гастрит,
прокталгія2,
стоматит,
глосит,
здуття
живота4,
запор,
сухість у
роті,
відрижка,
метеоризм; частота
невідома –
гострий
панкреатит,
зміна
кольору
язика, зміна
кольору
зубів.

З боку
гепатобіліарної
системи: часто
– відхилення
від норми
функціональних
тестів
печінки;
нечасто –
холестаз4,
гепатит4,
підвищення
рівня АЛТ,
АСТ, ГГТ4; частота
невідома –
печінкова
недостатність,
холестатична
жовтяниця,
гепатоцелюлярна
жовтяниця.

З боку шкіри
і підшкірної
клітковини: часто
– висипання,
гіпергідроз;
нечасто – бульозний
дерматит1,
свербіж,
кропив’янка,
макуло-папульозні
висипання3; частота
невідома – тяжкі
шкірні
реакції
(наприклад,
гострий
генералізований
екзантематозний
пустульоз, синдром
Стівенса-Джонсона,
токсичний
епідермальний
некроліз,
медикаментозна
шкірна
реакція, що
супроводжується
еозинофілією
та
системними
проявами (DRESS)),
акне, хвороба
Шенляйна-Геноха.

З боку
опорно-рухової
системи та
сполучної
тканини: нечасто
– м’язові
спазми3,
скелетно-м’язова
ригідність1,
міалгія2; частота
невідома –
рабдоміоліз2
(у деяких
повідомленнях
щодо
виникнення рабдоміолізу
кларитроміцин
застосовували
сумісно з
іншими
лікарськими
засобами, про
які відомо,
що вони
асоціюються
із рабдоміолізом
(такі як
статини,
фібрати,
колхіцин або
алопуринол)),
міопатія.

З боку нирок
і
сечовидільної
системи:
нечасто –
підвищення
креатиніну
крові1,
підвищення
сечовини
крові1; частота
невідома –
ниркова
недостатність,
інтерстиціальний
нефрит.

Загальні
порушення та
реакції у
місці введення: дуже
часто –
флебіт у
місці
введення1;
часто – біль,
запалення у
місці
введення1;
нечасто –
нездужання4,
гарячка3,
астенія, біль
у грудях4,
озноб4,
підвищена
втомлюваність4.

Лабораторні
дослідження:
нечасто –
зміна
співвідношення
альбумін-глобулін1,
підвищення
рівня лужної
фосфатази в
крові4,
підвищення
рівня
лактатдегідрогенази
в крові4; частота
невідома –
підвищення МНВ,
збільшення
протромбінового
часу, зміна кольору
сечі.

*
Оскільки про
ці реакції
повідомляли
добровільно
та величина
популяції
пацієнтів невідома,
не завжди
можна точно
встановити
їх частоту
або
причинний
зв’язок з
прийомом
препарату.
Загальний
досвід
застосування
кларитроміцину
становить
більше ніж 1
мільярд
пацієнто-днів.

1,2,3,4Про
ці побічні
реакції
повідомлялося
тільки при
застосуванні
препарату у
формі: 1 – порошка
ліофілізованого
для
приготування
розчину для
інфузій, 2 –
таблеток
пролонгованої
дії, 3 –
суспензії, 4 –
таблеток
негайного
вивільнення.

Повідомлялося
про
артралгію.
Були дуже рідкісні
повідомлення
про увеїт,
переважним
чином у
пацієнтів,
які
одночасно
приймали
рифабутин.
Більшість
реакцій були
оборотними.

Очікується,
що частота,
тип та
тяжкість побічних
реакцій у
дітей будуть
такими ж, як і у
дорослих.

Пацієнти
з порушенням
імунної
системи

У
хворих на
СНІД та інших
пацієнтів
із
порушеннями
імунної
системи, які
застосовували
високі дози
кларитроміцину
довше, ніж
рекомендовано
для
лікування
мікобактеріальних
інфекцій, не
завжди можна
відрізнити
побічні
реакції,
пов’язані із
застосуванням
препарату, та
симптоми
основного
або супутніх
захворювань.

У
дорослих
хворих, які
отримували
кларитроміцин
у добовій
дозі 1000 мг,
найчастішими
побічними
ефектами
були нудота,
блювання, спотворення
смаку, біль у
животі,
діарея, висипання,
здуття
живота,
головний
біль, запор, порушення
слуху,
підвищення
вмісту АЛТ та
АСТ. Нечасто
виникали
диспное,
безсоння та сухість
у роті. У цих
пацієнтів з
порушенням
імунної системи
проводили
оцінку
лабораторних
показників,
аналізуючи
ті показники,
що виходять
за межі
значного
аномального
рівня (тобто
крайньої
верхньої або
нижньої межі)
для визначеного
тесту. За цим
критерієм у
2–3 % цих
пацієнтів,
які приймали
1000 мг кларитроміцину
на добу,
спостерігалося
значне аномальне
підвищення
рівнів АЛТ та
АСТ і аномальне
зниження
кількості
лейкоцитів та
тромбоцитів
у крові. У
меншого
відсотка пацієнтів
спостерігалося
підвищення
рівня азоту
сечовини
крові.

Термін
придатності. 3 роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
в
оригінальній
упаковці при
температурі
не вище 25 °С.
Зберігати в
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка. По 7
таблеток у
блістері; по 2
блістери в
картонній
коробці.

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник.
Сановель
Іляч Санаі ве
Тиджарет А.Ш.

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження його
діяльності.

квартал
Балабан,
Циханер
Сокагі, № 10, м.
Стамбул, 34580,
район
Сіліврі,
Туреччина.