ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

ЛІКВЕСТІЯ®

(LIQUESTIA)

Склад:

діюча
речовина: фебуксостат;

1
таблетка,
вкрита
плівковою
оболонкою,
містить
фебуксостату
80 мг або 120 мг;

допоміжні
речовини: целюлоза
мікрокристалічна,
лактози моногідрат,
гідроксипропілцелюлоза,
натрію
лаурилсульфат,
натрію
кроскармелоза,
лактоза
безводна, кремнію
діоксид
колоїдний
безводний,
магнію стеарат;

плівкова
оболонка: спирт
полівініловий
(Е 1203), титану
діоксид (Е 171),
макрогол 3350 (Е 1521),
тальк (Е 553b),
заліза оксид
жовтий (Е 172).

Лікарська
форма. Таблетки,
вкриті
плівковою
оболонкою.

Основні
фізико-хімічні
властивості:

таблетки,
вкриті
плівковою
оболонкою, по
80 мг: таблетки
продовгуваті,
двоопуклі,
вкриті плівковою
оболонкою,
від
блідо-жовтого
до жовтого
кольору, з
тисненням
«80» на одній
стороні та
гладкі на
іншій;

таблетки,
вкриті
плівковою
оболонкою, по
120 мг: таблетки
продовгуваті,
двоопуклі,
вкриті
плівковою
оболонкою,
від блідо-жовтого
до жовтого
кольору, з
тисненням «120»
на одній
стороні та
гладкі на
іншій.

Фармакотерапевтична
група.

Лікарські
засоби для
лікування
подагри. Лікарські
засоби, що
пригнічують
утворення
сечової
кислоти. Код
АТХ М04А А03.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Механізм
дії

Сечова
кислота є
кінцевим
продуктом
метаболізму
пуринів у
людини і
утворюється
під час такої
реакції:
гіпоксантин
→ ксантин →
сечова
кислота.
Ксантиноксидаза
є каталізатором
обох етапів
цієї реакції.
Фебуксостат
є похідним
2-арилтіазолу,
терапевтична
дія якого
пов’язана зі
зменшенням
концентрації
сечової
кислоти в сироватці
крові шляхом
селективного
пригнічення
ксантиноксидази.
Фебуксостат
– це потужний
і
селективний
непуриновий
інгібітор
ксантиноксидази
(NP-SIXO), його Кі
(константа
пригнічення) in vitro
становить
менше                         1
наномоля.
Було
показано, що
фебуксостат
значною
мірою
пригнічує
активність
як окисненої, так і
відновленої
форми
ксантиноксидази.
У терапевтичних
концентраціях
фебуксостат
не впливає на
інші
ферменти, що
беруть
участь у метаболізмі
пуринів або
піримідинів,
таких як
гуаніндезаміназа,
гіпоксантингуанінфосфорибозилтрансфераза,
оротатфосфорибозилтрансфераза,
оротидинмонофосфатдекарбоксилаза,
або
пуриннуклеозидфосфорилаза.

Клінічна
ефективність
та безпека.

Подагра

Ефективність
фебуксостату
була
підтверджена
у фазі ІІІ
трьох
основних
досліджень
(два основних
дослідження
APEX і FACT та
додаткове
дослідження
CONFIRMS, описані
нижче), які включали
4101 пацієнта з
гіперурикемією
і подагрою. У
кожному з цих
основних
досліджень
фази ІІІ фебуксостат
більш
ефективно
знижував
сироваткову
концентрацію
сечової
кислоти і
підтримував
її на
належному
рівні порівняно
з
алопуринолом.
Первинною
кінцевою
точкою ефективності
в
дослідженнях
APEX і FACT була
частка
пацієнтів, у
яких
протягом останніх
трьох
місяців
концентрація
сечової
кислоти в
сироватці не
перевищувала
6,0 мг/дл                    (357
мкмоль/л). У
додатковому
дослідженні
CONFIRMS фази ІІІ,
результати
якого стали
доступні після
першої
реєстрації
фебуксостату,
первинною
кінцевою
точкою
ефективності
була частка
пацієнтів, у
яких
концентрація
сечової
кислоти в
сироватці не
перевищувала
6,0 мг/дл на
момент
останнього
візиту. У ці
дослідження
не включали
пацієнтів,
які
перенесли
трансплантацію
органів (див.
розділ «Особливості
застосування»).

Дослідження
APEX: дослідження
ефективності
фебуксостату
з контролем
плацебо та
алопуринолу фази
ІІІ (Allopurinol and Placebo-Controlled Efficacy Study of
Febuxostat, APEX) було
рандомізованим,
подвійним
сліпим, багатоцентровим
тривалістю 28
тижнів. Всього
було
рандомізовано
1072 пацієнти:
плацебо (n=134), фебуксостат
80 мг 1 раз на
добу (n=267), фебуксостат
120 мг 1 раз на
добу (n=269), фебуксостат
240 мг 1 раз на
добу (n=134) та
алопуринол (300
мг 1 раз на
добу (n=258) для
пацієнтів з
вихідною
сироватковою
концентрацією
креатиніну ≤ 1,5 мг/дл
або 100 мг 1 раз на
добу (n=10) для
пацієнтів з вихідною
сироватковою
концентрацією
креатиніну >1,5
мг/дл і ≤2,0 мг/дл).
Для оцінки
безпеки
фебуксостат
призначали в
дозі 240 мг (у 2
рази вище
максимальної
рекомендованої
дози).

Дослідження
APEX показало
статистично
достовірну
перевагу обох
режимів
лікування:
фебуксостат  80 мг 1 раз
на добу і фебуксостат
120 мг 1 раз на
добу
порівняно з
алопуринолом
у звичайній
дозі 300 мг (n = 258)/100 мг
(n=10) у зменшенні
сироваткової
концентрації
сечової
кислоти
нижче 6 мг/дл (357
мкмоль/л) (див.
табл. 1).

Дослідження
FACT: дослідження
ефективності
фебуксостату
з алопуринол-контролем
(The Febuxostat Allopurinol Controlled Trial, FACT) фази
ІІІ було
рандомізованим,
подвійним
сліпим, багатоцентровим
тривалістю 52
тижні. Всього
було
рандомізовано
760 пацієнтів: фебуксостат
80 мг 1 раз на
добу (n = 256),
фебуксостат
120 мг 1 раз на
добу (n = 251) та алопуринол
300 мг 1 раз на
добу (n = 253).

Дослідження
FACT показало
статистично
достовірну
перевагу
обох режимів
– фебуксостат
80
мг 1 раз на
добу і фебуксостат
120 мг 1 раз на
добу, порівняно
з
алопуринолом
у звичайній
дозі 300 мг у
зменшенні і
підтримці
сироваткової
концентрації
сечової
кислоти
нижче 6 мг/дл (357
мкмоль/л).

У табл. 1
представлені
результати
оцінки первинної
кінцевої
точки
ефективності.

Таблиця
1

Частка
пацієнтів з
концентрацією
сечової
кислоти в
сироватці < 6,0
мг/дл (357 мкмоль/л)
під час трьох
останніх
щомісячних візитів

Дослідження

фебуксостат
80 мг 1 раз на
добу

фебуксостат
120 мг 1 раз на
добу

Алопуринол

300/100 мг 1 раз
на добу 1

APEX

(28 тижнів)

48 % *

(n=262)

65 % *, # (n=269)

22 %

(n=268)

FACT

(52 тижні)

53 %*

(n=255)

62 %*

(n=250)

21 %

(n=251)

Об’єднані
результати

51 %*

(n=517)

63 %*, #

(n=519)

22 %

(n=519)

1 результати
серед
пацієнтів,
які
отримували 100
мг 1 раз на
добу (n = 10:
пацієнти з
вихідною
сироватковою
концентрацією
креатиніну >
1,5 мг/дл і ≤ 2,0 мг/дл) або 300
мг 1 раз на
добу (n=509), в процесі
аналізу
були
об’єднані.

* p < 0,001
порівняно з
алопуринолом,
# p < 0,001
порівняно з
дозою 80 мг

Здатність
фебуксостату
швидко
зменшувати
сироваткову
концентрацію
сечової
кислоти була
швидкою та
довготривалою.
Зменшення
концентрації
сечової
кислоти в
сироватці < 6,0
мг/дл (357
мкмоль/л)
відзначалося
вже на
другому
тижні
дослідження
і зберігалося
надалі
протягом
лікування.

Дослідження
CONFIRMS: дослідження
CONFIRMS було
рандомізованим,
контрольованим
дослідженням
фази ІІІ,
тривалістю 26
тижнів, яке
проводилося
для оцінки
безпеки та
ефективності
фебуксостату
в дозах 40 мг і 80
мг порівняно
з алопуринолом
в дозах 300 мг і            200
мг для
пацієнтів з
подагрою і
гіперурикемією.
Всього було
рандомізовано
2269 пацієнтів:
фебуксостат  40 мг 1
раз на добу (n=757), фебуксостат
80 мг 1 раз на
добу (n=756) та
алопуринол 300/200
мг 1 раз на добу
(n=756). Щонайменше
65 % пацієнтів
мали порушення
функції
нирок від
легкого до помірного
ступеня (з
кліренсом
креатиніну 30–89
мл/хв).
Профілактика
нападів
подагри була обов’язковою
протягом 26
тижнів.

Частка
пацієнтів з
концентрацією
сечової
кислоти в
сироватці < 6,0
мг/дл (357
мкмоль/л) в останній
візит склала
45 % для
фебуксостату
40 мг, 67 % – для
фебуксостату
80 мг і 42 % – для
алопуринолу
300/200 мг
відповідно.

Первинна
кінцева
точка в
підгрупі
пацієнтів з
порушеннями
функції
нирок

У
дослідженні
APEX оцінювали
ефективність
препарату за
участю 40
пацієнтів з
порушеннями
функції
нирок (тобто
з вихідною
сироватковою
концентрацією
креатиніну > 1,5
мг/дл і ≤ 2,0 мг/дл).
Таким
пацієнтам,
рандомізованим
в групу
алопуринолу,
дозу
препарату
зменшували
до 100 мг 1 раз на
добу.
Первинна
кінцева точка
ефективності
була
досягнута в
групах прийому
фебуксостату
у 44 % пацієнтів
(80 мг 1 раз на
добу), у 45 % (120 мг
раз на добу) та у 60 % (240 мг 1
раз на добу)
порівняно з 0 %
у групах
алопуринолу
100 мг 1 раз на
добу і плацебо.

При
цьому
клінічно
значущих
відмінностей
у зниженні
сироваткової
концентрації
сечової
кислоти у
відсотках у
здорових
добровольців
відзначено
не було незалежно
від
функціонального
стану нирок (58 %
у групі з
нормальною
функцією
нирок та 55 % у
групі з
тяжким
порушенням
функції нирок).

Проспективний
аналіз,
проведений
за участю
пацієнтів з
подагрою і
порушеннями
функції
нирок за
допомогою
дослідження
CONFIRMS, показав, що
фебуксостат
був значно
ефективнішим:
рівень
сечової
кислоти в сироватці
знижувався < 6,0
мг/дл порівняно
з
алопуринолом
300 мг/200 мг у
пацієнтів з
подагрою і
порушенням
функції
нирок від
легкого до середнього
ступеня (65 %
випробовуваних).

Первинна
кінцева
точка у
підгрупі
пацієнтів з
сироватковою
концентрацією
сечової
кислоти    ≥
10 мг/дл

Вихідна
сироваткова
концентрація
сечової
кислоти ≥ 10
мг/дл
відзначалася
приблизно у 40 %
пацієнтів
(комбіновані
дослідження
APEX і FACT). Серед цих
пацієнтів
первинна
кінцева
точка
ефективності
(сироваткова
концентрація
сечової
кислоти менше
6 мг/дл в
останні 3
візити) була
досягнута в підгрупах
фебуксостату: у 41 %
пацієнтів (80
мг 1 раз на
добу), у 48 %
пацієнтів (120
мг 1 раз на
добу) і у 66 %
пацієнтів (240
мг 1 раз на добу)
порівняно з 9 %
у групі
алопуринолу
300 мг/100 мг 1 раз на
добу та 0 % у
групі
плацебо.

За
даними
дослідження
CONFIRMS, частка
пацієнтів, які
досягли
первинної
кінцевої
точки ефективності
(з
сироватковою
концентрацією
сечової кислоти
< 6,0 мг/дл в
останній
візит), у
групі пацієнтів
з вихідною
сироватковою
концентрацією
сечової
кислоти ≥ 10
мг/дл, які
отримували
фебуксостат
40 мг 1 раз на
добу, склала 27 %
(66/249),
фебуксостат
80 мг 1 раз на
добу – 49 % (125/254), та
алопуринол 300
мг/200 мг 1 раз на
добу – 31 % (72/230).

Клінічні
результати:
відсоток
пацієнтів, які
потребують
терапії
нападів
подагри

Дослідження
APEX: протягом
8-тижневого
профілактичного
періоду
пацієнтів з
терапевтичної
групи
фебуксостату
120 мг (36 %), які
потребували
терапії
нападів
подагри,
порівнювали
з пацієнтами,
які
застосовували
фебуксостат
80 мг (28 %),
алопуринол 300
мг (23 %) або
плацебо (20 %).
Частота
нападів була
вищою після
профілактичного
періоду і з
часом поступово
знижувалася.
Від 46 % до 55 %
пацієнтам
проводили
лікування
нападів
подагри з 8
тижня і з    28
тижня. Напади
подагри, що
виникли
протягом
останніх 4-х
тижнів
випробувань (24–28 тижні),
спостерігали
у 15 % пацієнтів
(фебуксостат
80, 120 мг), 14 % пацієнтів
(алопуринол 300 мг) та 20 %
пацієнтів
(плацебо).

Дослідження
FACT: протягом
8-тижневого профілактичного
періоду
пацієнтів із
терапевтичної
групи
фебуксостату
120 мг (36 %), які
потребували
терапії
нападів
подагри, порівнювали
з обома
терапевтичними
групами, які
застосовували
фебуксостат
80 мг (22 %) або
алопуринол 300
мг (21 %). Протягом
8-тижневого
профілактичного
періоду,
частота
нападів
збільшилася
і з часом
поступово
знизилася (64 % і
70 % пацієнтів,
які
отримували
лікування з
приводу
нападів подагри
з 8–52 тижня).
Напади
подагри
протягом
останніх 4-х
тижнів
випробувань
(49–52 тижні)
спостерігалися
у 6-8 % пацієнтів
(фебуксостат
80 мг, 120 мг), та у 11 %
пацієнтів
(алопуринол 300
мг).

Частка
пацієнтів,
які
потребували
лікування
загострень
подагри
(дослідження
APEX і FACT), була
нижчою в
групах, де середня
концентрація
сечової
кислоти в сироватці
після
лікування
зменшувалася
до < 6,0 мг/дл, < 5,0
мг/дл або < 4,0
мг/дл в
порівнянні з
групами, в
яких
середній
рівень
сечової
кислоти становив
≥ 6,0 мг/дл в
останні 32
тижні
лікування (з 20–24 тижня
по
49–52 тиждень).

Під час
дослідження
CONFIRMS частка
пацієнтів, які
потребували
лікування
нападів подагри
(1 день кожні 6
місяців),
склала 31 % і 25 % у
групах, які
отримували,
відповідно,
фебуксостат 80
мг і
алопуринол.
Відмінностей
у співвідношенні
пацієнтів,
які
потребували
лікування
нападів
подагри, між
групами, які
застосовували
фебуксостат
80 мг і 40 мг, не
відзначалося.

Довгострокові
розширені
відкриті
дослідження

Дослідження
EXCEL (C02-021): дослідження
EXCEL було
трирічним,
відкритим,
мультицентровим,
рандомізованим,
розширеним, алопуринол-контрольованим
дослідженням
безпеки фази
ІІІ, яке
проводили для
оцінки
безпеки за
участю
пацієнтів, які
пройшли
основні
дослідження фази
ІІІ (APEX або FACT). Всього
в
дослідження
було
включено 1086
пацієнтів,
які приймали:
фебуксостат
80 мг 1 раз на
добу (n=649), фебуксостат
120 мг 1 раз на
добу (n=292) або
алопуринол 300/100
мг 1 раз на добу
(n=145). Приблизно
для 69 %
пацієнтів
корекція терапії
для
досягнення остаточного
стабільного
лікування не
була
потрібна.
Пацієнти,
рівні
сироваткової
концентрації
сечової
кислоти у
яких при триразовому
послідовному
вимірюванні
становили > 6,0
мг/дл, були
виключені з
дослідження.

Рівні
сироваткової
концентрації
сечової
кислоти з
плином часу
не змінилися
(наприклад, у
91 % і 93 %
пацієнтів,
які спочатку
застосовували
фебуксостат
у дозах
відповідно 80
мг і 120 мг, рівні
сироваткової
концентрації
сечової кислоти
становили
менше 6,0 мг/дл
на 36-му місяці).

За
даними
трирічного
спостереження
у менш ніж 4 %
пацієнтів,
які
потребували
лікування
нападів,
відмічено
зменшення
частоти
нападів подагри
на 16–24 місяці і
30–36 місяці
(тобто більш
ніж у 96 %
пацієнтів немає
необхідності
у лікуванні
нападів).

У 46 % і 38 %
пацієнтів,
які
отримували
остаточне
стабільне лікування
фебуксостатом
відповідно в
дозі 80 або 120 мг 1
раз на добу,
спостерігалося
повне
зникнення
первинного
пальпованого
тофусу від
початку до
останнього
візиту.

Дослідження
FOCUS (TMX-01-005) було п’ятирічним,
відкритим,
мультицентровим,
розширеним дослідженням
безпеки фази II, що
проводилося
за участю
пацієнтів,
які
закінчили 4-тижневий
прийом
фебуксостату
з подвійним
сліпим
дозуванням у
випробуванні
TMX-00-004. Дослідження
включало 116
пацієнтів,
які отримували
спочатку
фебуксостат
80 мг 1 раз на
добу. У 62 % пацієнтів
для
підтримки
рівня
сироваткової
концентрації
сечової
кислоти
менше
6,0 мг/дл
корекція
дози не була
потрібна, а 38 %
пацієнтів
потребували
корекції
дози для
досягнення
остаточної
стабільної
концентрації.

Частка
пацієнтів з
рівнем
сироваткової
концентрації
сечової
кислоти
менше 6,0 мг/дл
(357 мкмоль/л) на
момент останнього
візиту
склала
більше 80 % (81–100 %)
для кожної з
груп за дозою
фебуксостату.

У фазі ІІІ
клінічних
досліджень у
пацієнтів,
які
отримували
фебуксостат,
спостерігалися
незначні
зміни печінкових
показників (5,0 %).
Частота
даних змін була
схожа з такою
для
алопуринолу
(4,2 %) (див. розділ
«Особливості
застосування»).
У
довгострокових
відкритих
розширених дослідженнях
у пацієнтів,
які
отримували
фебуксостат
(5,5 %) або
алопуринол (5,8 %)
протягом
тривалого
часу,
відзначалося
підвищення
рівня ТТГ (> 5,5
мкМЕ/мл) (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Синдром
лізису
пухлини (СЛП)

Ефективність
та безпеку
застосування
фебуксостату
для
профілактики
і лікування
при СЛП оцінювали
в
дослідженні
FLORENCE (FLO-01). Фебуксостат
продемонстрував
найкращу і
більш швидку дію
відносно
зниження
рівня уратів порівняно
з
алопуринолом.

FLORENCE являло
собою
рандомізоване
(1:1), подвійне
сліпе, опорне
дослідження
фази III, проведене
для
порівняння фебуксостату
в дозуванні 120
мг 1 раз на
добу та
алопуринолу
в дозуванні 200–600
мг на добу
(середня
добова доза
алопуринолу
± стандартне
відхилення: 349,7
± 112,90 мг) в умовах
контролю концентрації
сечової
кислоти в
сироватці. Вибрані
пацієнти
повинні були
бути кандидатами
для
лікування
алопуринолом
або не мати
доступу до
расбурикази.
Первинні кінцеві
точки являли
собою площу
під кривою концентрації
сечової
кислоти в
сироватці (AUC sUA1-8)
і зміну рівня
креатиніну в
сироватці (sC) з
першого по
восьмий день
кожна.

До
дослідження
було
включено 346
пацієнтів з
гематологічними
злоякісними
новоутвореннями,
які
отримували
хіміотерапію
і мали
середній/високий
ступінь
ризику
розвитку СЛП.
Середнє значення
AUC sUA1-8 (мг x год/дл)
було значно
нижче при
прийомі фебуксостату
(514,0 ± 225,71 порівняно
з 708,0 ± 234,42;
середнє
найменших
квадратів
для різниці:
-196,794 [95 % довірчого
інтервалу: -238,600;
-154,988]; p < 0.0001). Крім
того,
середній
сироватковий
рівень
сечової
кислоти був
значно
нижчий при
застосуванні
фебуксостату,
починаючи з
перших 24
годин
лікування і в
будь-який
наступний
момент часу.
Статистично
значимих
відмінностей
за середнім
вмістом
сироваткового
креатиніну (%)
між фебуксостатом
та
алопуринолом
не було (-0,83 ± 26,98
порівняно з -4,92
± 16,70 відповідно;
середнє
найменших
квадратів для
різниці: 4,0970 [95 %
довірчого
інтервалу: -0,6467;
8,8406]; p=0,0903). З урахуванням
вторинних
кінцевих
точок, статистично
значимих
відмінностей
за частотою
розвитку
лабораторно
підтвердженого
СЛП не було (8,1 %
і 9,2 % для фебуксостату
і
алопуринолу,
відповідно;
відносний
ризик: 0,875 [95 %
довірчого
інтервалу: 0,4408;
1,7369]; p=0,8488) і клініки
синдрому
розпаду
пухлини не
було (1,7 % і 1,2 % для фебуксостату
і
алопуринолу,
відповідно;
відносний
ризик: 0,994 [95 %
довірчого
інтервалу: 0,9691;
1,0199]; p=1,0000). Частота
всіх ознак і
симптомів, що
виникли під
час лікування,
а також
побічних
реакцій,
склала 67,6 % порівняно
з 64,7 % і 6,4 % порівняно
з 6,4 % для фебуксостату
і
алопуринолу
відповідно. У
дослідженні
FLORENCE фебуксостат
продемонстрував
найкращу і швидшу
дію щодо
зниження
рівня
сечової
кислоти в
сироватці
порівняно з
алопуринолом.
Дані щодо
порівняння фебуксостату
і
расбурикази
на даний час
відсутні.
Ефективність
та безпека застосування
фебуксостату
не були
встановлені
для пацієнтів
з гострим
тяжким СЛП,
наприклад
для
пацієнтів, у
яких інші
види терапії
для зниження
уратів не
діють.

Фармакокінетика.

У
здорових
добровольців
максимальна концентрація
у плазмі
крові (Сmax) та площа
під кривою (AUC)
збільшувалися
пропорційно
дозі після одноразового
та
багаторазового
застосування
фебуксостату
у дозах від 10
мг до 120 мг. При дозах
від 120 мг до 300 мг
збільшення AUC
було більшим,
ніж пропорційно
дозі. При
застосуванні
доз 10–240 мг
кожні 24
години
накопичення
фебуксостату
не
відмічалося.
Передбачуваний
середній
термінальний
період
напіввиведення
(t1/2)
фебуксостату
становив
приблизно 5–8
годин. Був
проведений
популяційний
аналіз
фармакокінетики/фармакодинаміки
за даними,
отриманими за
участю 211
пацієнтів з
гіперурикемією
і подагрою,
які
застосовували
фебуксостат в
дозах 40–240 мг 1
раз на добу. В
цілому
отримані
значення фармакокінетичних
параметрів
були схожі з
такими у
здорових
добровольців,
що є хорошою
моделлю для
оцінки
фармакокінетики/фармакодинаміки
препарату у
пацієнтів з
подагрою.

Всмоктування.
Фебуксостат
швидко (tmax
(час
досягнення
максимальної
концентрації)
– 1,0–1,5 години)
і добре
(принаймні 84 %)
всмоктується.
При
одноразовому
та
багаторазовому
застосуванні
фебуксостату
перорально у
дозах 80 мг або 120
мг 1 раз на добу
Сmax
відповідно
становить 2,8–3,2
мкг/мл та 5,0–5,3
мкг/мл.
Абсолютну
біодоступність
таблеток
фебуксостату
не
аналізували.
При багаторазовому
застосуванні
у дозі 80 мг 1 раз
на добу або
при
одноразовому
застосуванні
у дозі 120 мг у
поєднанні з
жирною їжею Сmax
зменшувалася
на 49 % та 38 %,
а AUC – на 18 % та 16 %
відповідно.
Однак, це не
супроводжувалося
клінічно
значущими
змінами
ступеня
зменшення
рівня
сечової кислоти
у плазмі
крові (при
багаторазовому
застосуванні
у дозі 80 мг).
Таким чином фебуксостат
можна
застосовувати
незалежно
від вживання
їжі.

Розподіл.
Передбачуваний
об’єм
розподілу у
рівноважному
стані (Vss/F) для
фебуксостату
змінюється
від 29 до 75 л після
перорального
застосування
у дозі 10–300 мг.
Ступінь
зв’язування
з білками
плазми крові
(головним
чином з
альбуміном)
становить 99,2 % і
не
змінюється
при
підвищенні
дози від 80 мг
до 120 мг. Для
активних
метаболітів
фебуксостату
ступінь
зв’язування
з білками
плазми крові
коливається
від 82 до 91 %.

Метаболізм.
Фебуксостат
активно
метаболізується
шляхом
кон’югації
за участю
уридиндифосфатглюкуронілтрансферази
(УДФ-глюкуронілтрансферази)
та окиснення
за участю
ферментів
системи
цитохрому Р 450
(CYP). Усього
описано 4
фармакологічно
активних
гідроксильних
метаболіти
фебуксостату,
3 з них були
виявлені у
людини у
плазми крові.
Дослідження in vitro на
мікросомах
печінки
людини
засвідчили, що
ці окиснені
метаболіти
утворюються
переважно
під дією CYP1А1, CYP1А2,
CYP2С8 та CYP2С9, тоді
як
фебуксостату
глюкуронід утворюється
головним
чином під
дією УДФ-глюкуронілтрансферази
1А1, 1А8, 1А9.

Виведення.
Фебуксостат
виводиться з
організму
через
печінку та
нирками.
Після
перорального
застосування
14С-фебуксостату
у дозі 80 мг
приблизно 49 %
виводилося
із сечею у
вигляді
незміненого
фебуксостату
(3 %), ацилглюкуроніду
діючої
речовини (30 %),
відомих
окиснених
метаболітів
та їх
кон’югатів (13 %)
та інших невідомих
метаболітів
(3 %). Крім
ниркової екскреції,
приблизно 45 % виводилося
з калом у
вигляді
незміненого
фебуксостату
(12 %),
ацилглюкуроніду
діючої речовини
(1 %), відомих
окиснених
метаболітів
та їх
кон’югатів (25 %)
та інших
невідомих
метаболітів
(7 %).

Ниркова
недостатність.

При
багаторазовому
застосуванні
фебуксостату
у дозі 80 мг не
було
відмічено
змін Сmax
фебуксостату
у пацієнтів з
легкою,
помірною або
тяжкою
нирковою
недостатністю
порівняно з пацієнтами
з нормальною
функцією
нирок. Середня
загальна AUC
фебуксостату
збільшувалася
приблизно у 1,8
раза від 7,5 мкг х
година/мл у
пацієнтів з
нормальною
функцією
нирок до      13,2
мкг х
година/мл у пацієнтів
з тяжкою
нирковою
недостатністю.
Cmax та AUC
активних
метаболітів
підвищувалися
у 2 і 4 рази
відповідно.
Проте
пацієнтам з
нирковою
недостатністю
легкого або
помірного
ступеня
корекція
дози
лікарського
засобу не
потрібна.

Печінкова
недостатність.

При
багаторазовому
застосуванні
фебуксостату
у дозі 80 мг не
було
відмічено
суттєвих
змін Сmax та AUC
фебуксостату
та його
метаболітів
у пацієнтів з
легкою  (клас А
за шкалою
Чайлда-П’ю)
та помірною
(клас В за
шкалою Чайлда-П’ю)
печінковою
недостатністю
порівняно з
пацієнтами з
нормальною
функцією
печінки.
Дослідження
лікарського
засобу у пацієнтів
з тяжкою
печінковою
недостатністю
(клас С за
шкалою Чайлда-П’ю)
не проводилося.

Вік.

При
багаторазовому
пероральному
застосуванні
фебуксостату
не було
відмічено
суттєвих
змін AUC
фебуксостату
та його
метаболітів
у пацієнтів
літнього
віку
порівняно з
молодими
здоровими добровольцями.

Стать.

При
багаторазовому
пероральному
застосуванні
фебуксостату
Сmax та AUC
фебуксостату
у жінок були
на 24 % та 12 % вищими,
ніж у
чоловіків.
Однак Сmax та AUC,
скориговані
за масою
тіла, були
схожі для
обох груп,
тому зміна
дози
фебуксостату
залежно від
статі не
потрібна.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Ліквестія®
80 мг та Ліквестія®
120 мг

Лікування
хронічної
гіперурикемії
при захворюваннях,
що
супроводжуються
відкладанням
кристалів
уратів, у
тому числі
при наявності
тофусів
та/або
подагричного
артриту в
даний час чи
в анамнезі.

Ліквестія®
120 мг

Лікування
та
профілактика
гіперурикемії
у дорослих
пацієнтів,
які
піддаються
хіміотерапії
з приводу
гематологічних
злоякісних
новоутворень
з помірним
або високим
ризиком
синдрому
лізису
пухлини (СЛП).

Препарат
Ліквестія®
показаний
дорослим
пацієнтам.

Протипоказання.

Гіперчутливість
до активної
речовини або
до будь-якої
допоміжної
речовини
препарату,
зазначеної у
розділі «Склад».

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Меркаптопурин/азатіоприн.

Відповідно
до механізму
своєї дії
фебуксостат
пригнічує
ксантиноксидазу,
тому супутнє
застосування
не
рекомендується.
Пригнічення
ксантиноксидази
може призводити
до
підвищення
концентрації
обох препаратів
у плазмі
крові, що
може
викликати токсичну
реакцію.
Дослідження
взаємодії фебуксостату
з
препаратами,
що
метаболізуються
ксантиноксидазою
не
проводилося.

Дослідження
взаємодії
фебуксостату
під час
цитотоксичної
хіміотерапії
не
проводилося.
У процесі дослідження
пацієнтам із
СЛП з
декількома
режимами
хіміотерапії
призначали
фебуксостат
у дозі 120 мг,
включаючи
моноклональні
антитіла.
Однак під час
цього
дослідження
взаємодії
лікарський
препарат-лікарський
препарат і
лікарський
препарат-захворювання
не
досліджувалися.
Тому можливі
взаємодії з
будь-якими
цитотоксичними
препаратами, які
сумісно
призначаються,
виключати не
можна.

Розиглітазон/субстрати
CYP2C8.

Фебуксостат
є слабким
інгібітором
CYP2C8 in vitro. В процесі
дослідження
у здорових
добровольців,
паралельне
введення 120 мг
фебуксостату
1 раз на добу
та
одноразової
дози
розиглітазону
4 мг не
впливало на
фармакокінетику
розиглітазону
і його
метаболіту
N-дезметилрозиглітазону,
що
демонструє,
що фебуксостат
не пригнічує
CYP2C8 фермент in vivo. Таким
чином,
одночасне
введення
фебуксостату
і
розиглітазону
або інших CYP2C8
субстратів
не вимагає
корекції
дози для цих
препаратів.

Теофілін.

Проведено
дослідження
взаємодії
фебуксостату
за участю
здорових
добровольців
для оцінки
впливу
пригнічення
ксантиноксидази
на
збільшення
рівня
теофіліну в
циркулюючій
крові, що
спостерігалося
з іншими інгібіторами
ксантиноксидази.
Результати показали,
що одночасне
застосування
фебуксостату
у дозі 80 мг та
теофіліну у
дозі 400 мг не
показало
жодних
фармакокінетичних
взаємодій
або впливу на
безпеку
теофіліну. Таким
чином, фебуксостат
у дозі 80 мг
можна застосовувати
одночасно з
теофіліном
без особливих
застережень.
Даних щодо
дози фебуксостату
120 мг немає.

Напроксен
та інші
інгібітори
глюкуронізації.

Метаболізм
фебуксостату
залежить від
активності
ферменту
УДФ-глюкуронілтрансферази.
Лікарські
засоби, що
пригнічують
процес
глюкуронізації,
наприклад нестероїдні
протизапальні
засоби (НПЗЗ)
та
пробенецид,
теоретично
можуть
змінювати
виведення
фебуксостату.
У здорових
добровольців
при
одночасному
застосуванні
фебуксостату
та
напроксену
по 250 мг 2 рази
на добу спостерігалося
посилення
дії
фебуксостату
(Cmax)
становить 28 %, AUC –
41 %, t1/2 (період
напіввиведення)
– 26 %). У процесі
клінічних
досліджень
застосування
напроксену
та інших
НПЗЗ/інгібіторів
ЦОГ-2 не супроводжувалося
клінічно
значущим
збільшенням
побічних
реакцій.

Фебуксостат
можна
одночасно
застосовувати
з
напроксеном
без зміни їх
дози.

Індуктори
глюкуронізації.

Потужні
індуктори
УДФ-глюкуронілтрансферази
можуть
посилювати
метаболізм
та зменшувати
ефективність
фебуксостату.
У пацієнтів,
які
застосовують
потужні
індуктори
глюкуронізації,
рекомендується
контролювати
рівень
сечової кислоти
у плазмі
крові через 1-2 тижні
одночасної
терапії. При
відміні індуктора
глюкуронізації
можливе
підвищення
рівня
фебуксотату
у плазмі
крові.

Колхіцин/індометацин/гідрохлоротіазид/варфарин.

Фебуксостат
можна
одночасно
застосовувати
з колхіцином
або
індометацином
без зміни
дози
препаратів.

Також не
потрібно
змінювати
дозу фебуксостату
при
одночасному
застосуванні
з гідрохлоротіазидом.

Одночасне
застосування
фебуксостату
з варфарином
не вимагає
зміни дози
останнього.
Застосування
фебуксостату
(80 мг або 120 мг 1 раз
на добу) з
варфарином
не впливає на
фармакокінетику
останнього.
Одночасне
застосування
з
фебуксостатом
також не
впливало на
МНО та
активність
фактора VІІ.

Дезипрамін/субстрати
CYP2D6.

За
даними,
отриманими in vitro,
фебуксостат
є слабким
інгібітором
CYP2D6. У процесі
досліджень
за участю
здорових
добровольців,
які
отримували 120
мг фебуксостату
1 раз на добу,
спостерігалося
збільшення AUC
дезипраміну
(субстрат CYP2D6)
на 22 %, що
свідчить про
слабку
пригнічувальну
дію
фебуксостату
на фермент  CYP2D6 in vivo.

Таким
чином, при
одночасному
застосуванні
фебуксостату
та
субстратів CYP2D6
немає необхідності
змінювати їх
дози.

Антацидні
засоби.

При
одночасному
застосуванні
з антацидами,
що містять
магнію
гідроксид та
алюмінію
гідроксид,
відмічається
затримка
всмоктування
фебуксостату
(приблизно на
1 годину) та
зменшення Сmax
на 32 %, однак AUC
фебуксостату
суттєво не
змінюється,
тому
фебуксостат
можна
поєднувати із
застосуванням
антацидних
засобів.

Особливості
застосування.

Серцево-судинні
захворювання.

Лікування
хронічної
гіперурикемії

Фебуксостат
не
рекомендується
застосовувати
пацієнтам з
ішемічною
хворобою серця
або
застійною
серцевою
недостатністю.

У
дослідженнях
APEX та FACT у
загальній
групі
фебуксостату
порівняно з
групою
алопуринолу
повідомляли
про
збільшення
кількості
порушень з
боку серцево-судинної
системи (Anti-Platelet
Trialists’ Collaboration (APTC))
(визначення
кінцевих
точок у групі
сумісного
аналізу
антитромбоцитарної
терапії (APTC), у т.
ч. з
летальним наслідком
у зв’язку з
серцево-судинним
захворюванням,
інфаркту
міокарда без
летального
наслідку,
інсульту без
летального
наслідку) (1,3
порівняно із
0,3 випадків на 100
пацієнто-років),
на відміну
від дослідження
CONFIRMS. Частота порушень
з боку
серцево-судинної
системи (APTC), про
які
повідомляли
в дослідженнях,
у
комбінованих
дослідженнях
фази ІІІ
(дослідження APEX, FACT та CONFIRMS) становила
0,7 порівняно
із 0,6 випадків
на 100
пацієнто-років.
В рамках довгострокових
широкомасштабних
досліджень
частота
серцево-судинних
порушень, про
які
повідомлялося,
склала 1,2 та 0,6
випадків на 100
пацієнто-років
для
фебуксостату
та алопуринолу
відповідно.
Відмінності
не були
статистично
достовірні, причинно-наслідковий
зв’язок між
вказаними
порушеннями
та застосуванням
фебуксостату
був
відсутній. Факторами
ідентифікованого
ризику у таких
пацієнтів
були
виявлені
захворювання,
що виникли в
результаті
атеросклерозу
та/або
інфаркту
міокарда або
застійної
серцевої
недостатності
в анамнезі.

Профілактика
і лікування
гіперурикемії
у пацієнтів
із ризиком
розвитку СЛП

Пацієнти,
які
піддаються
хіміотерапії
з приводу
гематологічних
злоякісних
новоутворень
з помірним
або високим
ризиком СЛП
та
застосовують
препарат Ліквестія®,
при наявності
клінічних
показань
знаходяться під
наглядом
кардіолога.

Алергія/гіперчутливість
на лікарські
засоби.

У межах
постмаркетингового
нагляду були рідкісні
повідомлення
про серйозні
алергічні
реакції/реакції
гіперчутливості,
у тому числі
загрозливого
для життя
синдрому
Стівенса-Джонсона,
токсичного
епідермального
некролізу та
гострих
анафілактичних
реакцій/шоку.
У більшості
випадків такі
реакції
спостерігалися
протягом
першого
місяця застосування
фебуксостату.
У кількох,
але не у всіх, пацієнтів
спостерігалися
порушення
ниркової
функції
та/або гіперчутливість
до
алопуринолу
в анамнезі.
Тяжкі
реакції
гіперчутливості,
у тому числі
реакції, що
супроводжуються
еозинофілією
і системними
симптомами
(DRESS-синдром), в деяких
випадках
були пов’язані
з гарячкою,
гематологічною,
нирковою або
печінковою
недостатністю.

Пацієнти
повинні бути
проінформовані
про ознаки та
симптоми
гіперчутливості/алергії,
а також за
ними слід
спостерігати
щодо
розвитку
таких
реакцій. При
появі серйозних
алергічних
реакцій/реакцій
гіперчутливості,
синдрому
Стівенса-Джонсона
в тому числі,
застосування
фебуксостату
треба негайно
припинити,
оскільки
раннє припинення
застосування
покращує
прогноз. Якщо
у пацієнта
мали місце
алергічна
реакція/реакція
гіперчутливості,
у тому числі
синдром
Стівенса-Джонсона,
та гострі
анафілактичні
реакції/шок,
то повторне
призначення
фебуксостату
протипоказано.

Загострення
(напад)
подагри.

Лікування
фебуксостатом
слід
розпочинати
тільки у
період після
загострення
хвороби.
Фебуксостат
може
спровокувати
напад подагри
на початку
лікування за
рахунок
зміни рівня
сечової
кислоти у
сироватці
через вихід
уратів із
депо. На
початку
лікування
фебуксостатом
рекомендується
призначити НПЗЗ
або колхіцин
на термін не
менше 6
місяців для
профілактики
нападів
подагри.

При
розвитку
нападу на тлі
застосування
фебуксостату
лікування
продовжують.
Одночасно
проводять
відповідну
індивідуальну
терапію загострення
подагри. При
тривалому
застосуванні
фебуксостату
частота та
тяжкість нападів
подагри
зменшуються.

Відкладення
ксантинів.

У пацієнтів
з
прискореним
утворенням
уратів (наприклад,
на тлі
злоякісних
новоутворень
та їх
лікування
або при
синдромі
Леш-Ніхана) можливе
суттєве
збільшення
абсолютної концентрації
ксантинів у
сечі, що
супроводжується
їх
відкладенням
у
сечовивідних
шляхах. Цього
не
спостерігалося
в опорному
клінічному
дослідженні фебуксостату
при СЛП.
Через
обмеженість
досвіду
застосування
фебуксостат
не показаний
пацієнтам
при синдромі
Леш-Ніхана.

Меркаптопурин/азатіоприн.

Фебуксостат
не
рекомендується
застосовувати
пацієнтам,
які
одночасно
отримують
меркаптопурин/азатіоприн.

Якщо комбінації
не можна
уникнути,
стан
пацієнтів
слід ретельно
контролювати.
Рекомендується
зниження
дози
меркаптопурину
або
азатіоприну
для
уникнення
можливих
гематологічних
ефектів.

Пацієнти,
які перенесли
трансплантацію
органів.

Досвіду
застосування
фебуксостату
цій категорії
пацієнтів
немає, тому
застосування
препарату не
показано.

Теофілін.

Одноразове
одночасне
застосування
фебуксостату
у дозі 80 мг та
теофіліну у
дозі 400 мг не
показало
жодних
фармакокінетичних
взаємодій.
Фебуксостат
у дозі 80 мг
можна
застосовувати
одночасно із
теофіліном
без ризику
підвищення
концентрації
теофіліну у
плазмі крові.
Даних щодо
дози фебуксостату
120 мг немає.

Захворювання
печінки.

У процесі
комбінованої
фази ІІІ
клінічних
досліджень, у
5,0 % пацієнтів,
які отримували
фебуксостат,
спостерігалися
незначні зміни
печінкових
показників,
тому рекомендується
перевіряти
функціональні
печінкові
показники до
призначення
фебуксостату
та під час
лікування
при
наявності показань.

Захворювання
щитовидної
залози.

У 5,5 %
пацієнтів,
які
отримували
фебуксостат протягом
тривалого
часу,
спостерігалося
підвищення
ТТГ (> 5,5 мкМЕ/мл)
під час довгострокових
відкритих
розширених досліджень.
Тому
лікарський
засіб слід з
обережністю
призначати пацієнтам
із
порушеннями
функції
щитовидної
залози.

Лактоза.

Лікарський
засіб
містить
лактозу. Пацієнтам
із
рідкісними
спадковими
захворюваннями,
пов’язаними
з
непереносимістю
галактози,
недостатністю
лактази
Лаппа або
порушенням
всмоктування
глюкози/галактози
препарат не показаний.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Вагітність

Обмежений
досвід
застосування
фебуксостату
під час
вагітності
свідчить про
відсутність
несприятливого
впливу препарату
на перебіг
вагітності
та здоров’я
плода/новонародженого.
У ході
досліджень
на тваринах
не було
помічено
його прямого
або непрямого
побічного
впливу на
перебіг
вагітності,
розвиток
ембріона/плода
та перебіг пологів.
Потенційний
ризик для
людини невідомий.
Фебуксостат
не слід
застосовувати
під час вагітності.

Період
годування
груддю

Невідомо,
чи проникає
фебуксостат
у грудне
молоко
людини.
Дослідження
на тваринах показали,
що
фебуксостат
проникає у
грудне молоко
та виявляє
негативний
вплив на розвиток
новонароджених,
яких годують
цим молоком.
Ризик потрапляння
препарату в
грудне
молоко не може
бути
виключений.
Фебуксостат
не слід застосовувати
у період
годування
груддю.

Фертильність

Дослідження
фертильності
на тваринах у
дозі 48
мг/кг/добу не
виявили
залежності
побічних
реакцій від
дози. Дія препарату
Ліквестія®
на
репродуктивну
функцію
людини
невідома.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими механізмами.

Були
повідомлення
про розвиток
сонливості,
запаморочення,
парестезій
та порушення
чіткості
зору на тлі
застосування
фебуксостату.
Тому
пацієнтам,
які
застосовують
препарат Ліквестія®,
рекомендується
бути
обережним
при керуванні
автотранспортними
засобами та
роботі з
іншими
механізмами
до того часу,
поки вони не
будуть
впевнені у
відсутності
вищезазначених
побічних
явищ
препарату.

Спосіб
застосування
та дози.

Дозування

Подагра.

Рекомендована
доза препарату
Ліквестія®
становить
80 мг 1 раз на
добу
перорально,
незалежно
від вживання їжі.
Якщо
концентрація
сечової
кислоти в сироватці
крові
перевищує 6
мг/дл  (357
мкмоль/л)
після 2–4
тижнів
лікування,
слід
розглянути
підвищення
дози препарату
Ліквестія®
до 120
мг 1 раз на
добу. Ефект
лікарського
засобу
виявляється
досить
швидко, що
робить можливим
повторне
визначення
концентрації
сечової
кислоти
через 2 тижні.
Метою
лікування є
зменшення
концентрації
сечової
кислоти та
підтримка її
на рівні менше
6 мг/дл (357
мкмоль/л).

Тривалість
профілактики
нападів
подагри
становить не
менше 6
місяців.

Синдром
лізису
пухлини (СЛП).

Рекомендована
доза препарату
Ліквестія®
становить 120
мг 1 раз на
добу
перорально,
незалежно
від вживання їжі.

Застосування
препарату Ліквестія®
слід
розпочинати
за два дні до
початку
цитотоксичної
терапії і
продовжувати
щонайменше 7
діб, однак
тривалість
терапії
можна
подовжити до
9 діб
відповідно
до
тривалості
хіміотерапії
та клінічної
оцінки.

Пацієнти
літнього
віку.

Для цієї
категорії
пацієнтів
корекція дози
не потрібна.

Ниркова
недостатність.

У
пацієнтів з
тяжким
порушенням
функції нирок
(кліренс
креатиніну <30
мл/хв)
ефективність
та безпека
застосування
лікарського
засобу
вивчені
недостатньо. Пацієнтам
із
порушенням
функції
нирок легкого
або
помірного
ступеня
корекція дози
не потрібна.

Печінкова
недостатність.

Дослідження
ефективності
та безпеки
фебуксостату
у пацієнтів з
тяжкою печінковою
недостатністю
(клас С за
шкалою Чайлда-П’ю)
не
проводилося.

Подагра.
При
порушенні
функції
печінки легкого
ступеня
рекомендована
доза становить
80 мг. Досвід
застосування
лікарського
засобу при
порушенні
функції
печінки помірного
ступеня
обмежений.

Синдром
лізису пухлини
(СЛП). Із
опорного
дослідження
фази III (FLORENCE) були
виключені
тільки
суб’єкти із
печінковою
недостатністю
тяжкого
ступеня. Для
пацієнтів,
які були
включені в
дослідження,
корекція
дози у
зв’язку із
станом функцій
печінки не
потрібна.

Спосіб
застосування

Для
перорального
застосування.

Ліквестія®
застосовується
перорально
незалежно від
вживання їжі.

Діти.

Безпека
та
ефективність
застосування
препарату Ліквестія®
дітям віком
до 18 років не
встановлені.
Дані щодо
застосування
відсутні.

Передозування.

У разі
передозування
показана
симптоматична
та
підтримуюча
терапія.

Побічні
реакції.

Резюме
профілю
безпеки.

Найчастішими
побічними
реакціями у
клінічних
дослідженнях
(4072 пацієнти, які
застосовували
дозу від 10 до 300
мг) та в
процесі
постмаркетингового
нагляду у
пацієнтів з
подагрою були
загострення
(напади)
подагри,
порушення
функції
печінки,
пронос,
нудота,
головний біль,
висипання та
набряки. Ці
реакції мали,
у більшості
випадків,
легкий та
середній ступінь
тяжкості. Під
час
постмаркетингового
нагляду були
повідомлення
про рідкісні випадки
серйозних
реакцій
гіперчутливості
на
фебуксостат,
деякі з них
супроводжувалися
системними
реакціями.

У таблиці
2 зазначені
побічні
реакції, які
виникали при
застосуванні
фебуксостату
пацієнтами та
класифіковані
таким чином:
часто (від ≥ 1/100
до < 1/10), нечасто (від
≥ 1/1000 до < 1/100) та
рідко (від ≥ 1/10000
до < 1/1000). Частота
розвитку
ґрунтується
на
дослідженнях
та постмаркетинговому
досвіді щодо
пацієнтів із
подагрою.

У
кожній групі
за частотою
розвитку
побічні
реакції
представлені
у порядку
зменшення
ступеня
тяжкості.

Таблиця
2.

Побічні
реакції, що
спостерігалися
у фазі 3 комбінованих
розширених
довгострокових
досліджень
та в період
постмаркетингового
спостереження
у пацієнтів
із подагрою.

З боку
крові та
лімфатичної
системи

Рідко

Панцитопенія,
тромбоцитопенія,
агранулоцитоз*

З боку
імунної
системи

Рідко

Анафілактичні
реакції*,
гіперчутливість
до
препарату*

З боку
ендокринної
системи

Нечасто

Підвищення
рівня
тиреостимулюючого
гормону
крові

З боку органів
зору

Рідко

Затуманений
зір

З боку
харчування
та обміну
речовин

Часто***

Загострення
(напади)
подагри

Нечасто

Цукровий
діабет,
гіперліпідемія,
зниження
апетиту,
збільшення
маси тіла

Рідко

Зниження
маси тіла,
підвищення
апетиту, анорексія

З боку
психіки

Нечасто

Зниження
лібідо,
безсоння

Рідко

Нервозність

З боку
нервової
системи та
органів
чуття

Часто

Головний
біль

Нечасто

Запаморочення,
парестезії,
геміпарез,
сонливість,
зміна
смакового
сприйняття,
гіпестезія,
послаблення
нюху

З
боку органів
слуху та
лабіринту

Рідко

Шум у
вухах

З
боку
серцевої
системи

Нечасто

Фібриляція
передсердь,
відчуття
серцебиття,
відхилення
від норми на
ЕКГ, блокада
лівої ніжки
пучка Гіса
(див. розділ «Синдром
лізису
пухлини»),
синусова
тахікардія
(див. розділ
«Синдром
лізису
пухлини»)

З
боку
судинної
системи

Нечасто

Артеріальна
гіпертензія,
припливи,
припливи з
відчуттям
жару, кровотечі
(див. розділ
«Синдром
лізису пухлини»)

З боку
дихальної
системи

Нечасто

Задишка,
бронхіт,
інфекції
верхніх
дихальних
шляхів,
кашель

З боку
травної
системи

Часто

Діарея**,
нудота

Нечасто

Біль у
животі,
здуття
живота,
гастроезофагеальна
рефлюксна
хвороба,
блювання,
сухість у
роті,
диспепсія,
запор, часті
випорожнення,
метеоризм,
дискомфорт
у шлунку або
кишечнику

Рідко

Панкреатит,
виразки в
ділянці
рота

З боку
печінки та
жовчовивідних
шляхів

Часто

Порушення
функції
печінки**

Нечасто

Жовчнокам’яна
хвороба

Рідко

Гепатит,
жовтяниця*,
печінкова
недостатність*

З боку
шкіри та
підшкірно-жирової
тканини

Часто

Висипання
(у тому числі
висипання з
більш
низькою
частотою
виникнення,
див. нижче)

Нечасто

Дерматит,
кропив’янка,
свербіж,
зміна забарвлення
шкіри,
пошкодження
шкіри,
петехії, п’ятнисті
висипання,
макулопапульозні
висипання,
папульозні
висипання

Рідко

Токсичний
епідермальний
некроліз*,
синдром
Стівенса-Джонсона*,
ангіонабряк*,
реакції на
препарат, що
супроводжуються
еозинофілією
та системними
симптомами*,
генералізовані
висипання
(серйозні)*,
еритема,
ексфоліативні
висипання,
фолікулярні
висипання,
везикульозні
висипання,
пустульозні
висипання,
сверблячі
висипання*,
еритематозні
висипання,
кореподібні
висипання,
алопеція,
підвищена
пітливість

З боку
опорно-рухового
апарату та
сполучної
тканини

Нечасто

Біль у
суглобах,
артрит, біль
у м’язах,
скелетно-м’язовий
біль,
слабкість у
м’язах, судоми
м’язів,
скутість
м’язів,
бурсит

Рідко

Рабдоміоліз*,
скутість
суглобів,
скелетно-м’язова
скутість

З боку
нирок та
сечовивідних
шляхів

Нечасто

Ниркова
недостатність,
сечокам’яна
хвороба,
гематурія,
полакіурія,
протеїнурія

Рідко

Тубулоінтерстиціальний
нефрит*,
наполегливі
позиви до
сечовипускання

З боку
репродуктивної
системи та
молочних
залоз

Рідко

Еректильна
дисфункція

З боку
організму
загалом

Часто

Набряки

Нечасто

Підвищена
втомлюваність,
біль у
грудях, відчуття
дискомфорту
у грудях

Рідко

Спрага

Додаткові
методи
досліджень

Нечасто

Підвищення
рівня
амілази у
крові,
зменшення
кількості
тромбоцитів,
зменшення
кількості
лейкоцитів
у крові,
зменшення
кількості
лімфоцитів
у крові,
підвищення
рівня креатину
в крові,
підвищення
рівня
креатиніну
у крові,
зниження рівня
гемоглобіну
крові,
підвищення
рівня сечовини
в крові,
підвищення
рівня
тригліцеридів
у крові,
підвищення
рівня
холестерину
в крові,
зниження
гематокриту,
підвищення
рівня
лактатдегідрогенази
(ЛДГ) у крові,
підвищення
рівня калію
у крові

Рідко

Підвищення
рівня
глюкози у
крові,
подовження
активованого
часткового
тромбопластинового
часу,
зниження
кількості
еритроцитів
у крові,
підвищення
рівня
лужної
фосфатази у
крові,
підвищення
рівня
креатинфосфокінази
у крові*

*
Побічні
реакції, що
спостерігалися
в межах
постмаркетингового
аналізу.

**
Діарея та
відхилення
результатів
функціональних
проб печінки
від норми,
які вимагали
терапії, що
спостерігалися
в дослідженнях
фази ІІІ,
розвивалися
частіше у
пацієнтів,
які отримували
супутню
терапію
колхіцином.

*** Див.
розділ «Фармакодинаміка»
щодо частоти
загострень
(нападів)
подагри, що
спостерігалися
у фазі ІІІ
індивідуальних
рандомізованих
контрольованих
досліджень.

Опис
окремих
побічних
реакцій.

У межах
постмаркетингового
нагляду були повідомлення
про рідкісні
випадки
серйозних
реакцій
гіперчутливості
на
фебуксостат,
у тому числі
синдром
Стівенса-Джонсона,
токсичний
епідермальний
некроліз та
анафілактичні
реакції/шок.
Синдром
Стівенса-Джонсона
та токсичний
епідермальний
некроліз
характеризується
прогресуючим
шкірним
висипанням з
бульозним
ураженням
шкіри або
слизових
оболонок та
подразненням
слизової
оболонки
очей. Реакції
гіперчутливості
на
фебуксостат
можуть
проявлятися
такими
симптомами:
шкірними
реакціями, що
характеризуються
інфільтрованими
макуло-папульозними
висипаннями,
генералізованими
або
ексфоліативними
висипаннями,
а також
ураженнями
шкіри, набряком
обличчя,
гарячкою,
гематологічними
порушеннями,
такими як
тромбоцитопенія
та
еозинофілія,
та ураженням
окремих
органів або
кількох органів
(печінка та
нирки, у тому
числі
тубулоінтерстиціальний
нефрит).

Загострення
(напади)
подагри
зазвичай спостерігалися
невдовзі
після
початку лікування
та протягом
перших
місяців
лікування.
Частота
нападів
подагри
знижувалася
з часом. При
застосуванні
фебуксостату
рекомендується
профілактика
гострих
нападів
подагри.

Синдром
лізису
пухлин (СЛП)

Резюме
профілю
безпеки

В процесі
рандомізованого,
подвійного,
сліпого опорного
дослідження фази
ІІІ FLORENCE       (FLO-01),
у якому
порівнювали
фебуксостат
та
алопуринол (346
пацієнтів, які
піддаються
хіміотерапії
з приводу гематологічних
злоякісних
новоутворень
з помірним
або високим
ризиком СЛП),
тільки у 22 (6,4 %)
пацієнтів
спостерігалися
побічні
реакції, а
саме у 11 (6,4 %)
пацієнтів у
кожній групі
лікування.
Більшість
побічних
реакцій були
легкого або
помірного
ступеня.

У
цілому в процесі
дослідження
FLORENCE будь-яких
додаткових
підозр щодо
безпеки
застосування
препарату Ліквестія®
пацієнтам
із подагрою
не було, за винятком
нижчезазначених
трьох
побічних реакцій
(див. табл.2).

З боку
серцевої
системи:

Нечасто:
блокада
лівої ніжки
пучка Гіса,
синусова
тахікардія.

З боку
судинної
системи:

Нечасто:
кровотечі.

Повідомлення
про підозрювані
побічні
реакції

Повідомлення
про підозрювані
побічні
реакції
після
реєстрації
лікарського
засобу відіграють
важливу роль.
Це дає змогу
продовжувати
спостереження
за
співвідношенням
користь/ризик
щодо даного
лікарського
засобу.
Працівників
охорони
здоров’я
просять
повідомляти
про будь-які
підозрювані
побічні
реакції.

Термін
придатності.

3 роки.

Не
застосовувати
препарат
після
закінчення
терміну
придатності,
зазначеного
на упаковці.

Умови
зберігання.

Даний
лікарський
препарат не
потребує спеціальних
умов
зберігання.

Зберігати
у
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.
По 14
таблеток у
блістері. По 2 або 4
блістери у пачці.

Категорія
відпуску.

За
рецептом.

Виробник. АТ
«Фармак» (виробництво
з продукції in bulk
фірми-виробника
Дженефарм СА,
Греція).

Місцезнаходження
виробника та
його адреса
місця
провадження
діяльності.

Україна, 04080, м.
Київ, вул. Кирилівська,
74.

ИНСТРУКЦИЯ

по
медицинскому
применению лекарственного
средства

ЛИКВЕСТИЯ

(LIQUESTIA)

Состав:

действующее
вещество: фебуксостат;

1
таблетка,
покрытая пленочной
оболочкой,
содержит
фебуксостата
80 мг или 120 мг

вспомогательные
вещества:
целлюлоза
микрокристаллическая,
лактозы
моногидрат,
гидроксипропилцеллюлоза,
натрия
лаурилсульфат,
натрия
кроскармеллоза,
лактоза
безводная,
кремния
диоксид
коллоидный
безводный,
магния
стеарат;

пленочная
оболочка:
спирт
поливиниловый
(Е 1203), титана
диоксид (Е 171),
макрогол 3350 (Е 1521),
тальк (Е 553b),
железа оксид
желтый (Е 172).

Лекарственная
форма. Таблетки,
покрытые
пленочной
оболочкой.

Основные
физико-химические
свойства:

таблетки,
покрытые
пленочной
оболочкой, по
80 мг: таблетки продолговатые,
двояковыпуклые,
покрытые пленочной
оболочкой, от
бледно-желтого
до желтого
цвета, с
тиснением
«80» на одной
стороне и
гладкие на
другой;

таблетки,
покрытые
пленочной
оболочкой, по
120 мг: таблетки
продолговатые,
двояковыпуклые,
покрытые
пленочной
оболочкой, от
бледно-желтого
до желтого
цвета, с
тиснением
«120» на одной
стороне и гладкие
на другой.

Фармакотерапевтичеcкая
группа.

Лекарственные
средства для
лечения подагры.
Лекарственные
средства,
подавляющие образование
мочевой
кислоты. Код
АТХ М04А А03.

Фармакологические
свойства.

Фармакодинамика.

Механизм
действия

Мочевая
кислота
является
конечным
продуктом
метаболизма
пуринов у
человека и
образуется во
время такой
реакции:
гипоксантин
→ ксантин →
мочевая
кислота.
Ксантиноксидаза
является катализатором
обоих этапов
этой реакции.
Фебуксостат
является
производным
2-арилтиазола,
терапевтическое
действие
которого
связано с
уменьшением
концентрации мочевой
кислоты в
сыворотке
крови путем селективного
угнетения
ксантиноксидазы.
Фебуксостат -
это мощный и
селективный
непуриновый
ингибитор ксантиноксидазы
(NP-SIXO), его Кі
(константа
угнетения) in vitro
составляет
менее 1
наномоля.
Было
показано, что
фебуксостат в
значительной
степени
подавляет
активность
как
окисленной,
так и
восстановленной
формы ксантиноксидазы.
В
терапевтических
концентрациях
фебуксостат
не влияет на
другие ферменты,
участвующие
в
метаболизме
пуринов или
пиримидинов, таких
как
гуаниндезаминаза,
гипоксантингуанинфосфорибозилтрансфераза,
оротатфосфорибозилтрансфераза,
оротидинмонофосфатдекарбоксилаза,
или
пуриннуклеозидфосфорилаза.

Клиническая
эффективность
и безопасность.

Подагра

Эффективность
фебуксостата
была
подтверждена
в фазе ІІІ
трех
основных
исследований
(два основных
исследования
APEX и FACT и
дополнительное
исследование
CONFIRMS, описанные
ниже),
которые
включали 4101
пациента с
гиперурикемией
и подагрой. В
каждом из
этих основных
исследований
фазы ІІІ
фебуксостат
более
эффективно
снижал сывороточную
концентрацию
мочевой
кислоты и
поддерживал
ее на должном
уровне по
сравнению с
аллопуринолом.
Первичной
конечной
точкой
эффективности
в
исследованиях
APEX и FACT была доля
пациентов, у
которых в
течение
последних
трех месяцев
концентрация
мочевой кислоты
в сыворотке
не превышала
6,0 мг/дл (357
мкмоль/л). В
дополнительном
исследовании
CONFIRMS фазы ІІІ,
результаты
которого
стали
доступны
после первой
регистрации
фебуксостата,
первичной
конечной
точкой
эффективности
была доля
пациентов, у
которых
концентрация
мочевой
кислоты в
сыворотке не превышала
6,0 мг/дл на
момент
последнего
визита. В эти
исследования
не включали
пациентов,
перенесших
трансплантацию
органов (см. раздел
«Особенности
применения»).

Исследование
APEX: исследование
эффективности
фебуксостата
с контролем
плацебо и
аллопуринола
фазы ІІІ (Allopurinol and
Placebo-Controlled Efficacy Study of Febuxostat, APEX)
было
рандомизированным,
двойным
слепым,
многоцентровым
продолжительностью
28 недель.
Всего было
рандомизировано
1072 пациентов:
плацебо (n = 134),
фебуксостат
80 мг 1 раз в
сутки (n = 267), фебуксостат
120 мг 1 раз в сутки
(n = 269),
фебуксостат
240 мг 1 раз в
сутки
(n = 134 ) и
аллопуринол
(300 мг 1 раз в
сутки (n = 258) для пациентов
с исходной
сывороточной
концентрацией
креатинина ≤
1,5 мг/дл или 100 мг 1
раз в сутки (n = 10)
для
пациентов с
исходной сывороточной
концентрацией
креатинина > 1,5
мг/дл и ≤ 2,0 мг/дл).
Для оценки
безопасности
фебуксостат
назначали в
дозе 240 мг (в 2
раза выше
максимальной
рекомендованной
дозы).

Исследование
APEX показало
статистически
достоверное
преимущество
обоих
режимов лечения:
фебуксостат
80 мг 1 раз в
сутки и
фебуксостат
120 мг 1 раз в сутки
по сравнению
с
аллопуринолом
в обычной
дозе 300 мг (n = 258)/100 мг (n
= 10) в
уменьшении сывороточной
концентрации
мочевой
кислоты ниже
6 мг/дл (357
мкмоль/л) (см.
табл. 1).

Исследование
FACT: исследование
эффективности
фебуксостата
с
аллопуринол-контролем
(The Febuxostat Allopurinol Controlled Trial, FACT) фазы
ІІІ было
рандомизированным,
двойным
слепым,
многоцентровым
продолжительностью
52 недели.
Всего были
рандомизированы
760
пациентов:
фебуксостат
80 мг 1 раз в
сутки (n = 256), фебуксостат
120 мг 1 раз в
сутки                (n
= 251) и
аллопуринол
300 мг 1 раз в
сутки (n = 253).

Исследование
FACT показало
статистически
достоверное
преимущество
обоих
режимов - фебуксостат
80 мг 1 раз в
сутки и
фебуксостат
120 мг 1 раз в
сутки, по
сравнению с
аллопуринолом
в обычной дозе
300 мг в
уменьшении и
поддержании
сывороточной
концентрации
мочевой
кислоты ниже
6 мг/дл (357
мкмоль/л).

В
табл. 1
представлены
результаты
оценки первичной
конечной
точки
эффективности.

Таблица
1

Доля
пациентов с
концентрацией
мочевой
кислоты в
сыворотке <6,0
мг/дл (357 мкмоль/л)
во время трех
последних
ежемесячных
визитов

Исследование

фебуксостат
80 мг 1
раз в сутки

фебуксостат
120 мг 1 раз в сутки

Аллопуринол

300/100 мг 1
раз в сутки1

APEX

(28
недель)

48 % *

(n=262)

65 % *, # (n=269)

22 %

(n=268)

FACT

(52
недели)

53 %*

(n=255)

62 %*

(n=250)

21 %

(n=251)

Объединенные
результаты

51 %*

(n=517)

63 %*, #

(n=519)

22 %

(n=519)

1результаты
среди пациентов,
которые
получали 100 мг 1
раз в сутки (n = 10:
пациенты с
исходной
сывороточной
концентрацией
креатинина >
1,5 мг/дл и ≤ 2,0
мг/дл) или 300 мг 1
раз в сутки (n=509),
в ходе
анализа
были
объединены.

* p <
0,001 по
сравнению с
аллопуринолом,
# p < 0,001 по
сравнению с
дозой 80 мг

Способность
фебуксостата
быстро
уменьшать
сывороточную
концентрацию
мочевой
кислоты была
быстрой и
длительной.
Уменьшение
концентрации
мочевой
кислоты в
сыворотке
<6,0 мг/дл (357
мкмоль/л)
отмечалось
уже на второй
неделе
исследования
и сохранялось
в дальнейшем
в течение
лечения.

Исследование
CONFIRMS: исследование
CONFIRMS было
рандомизированным,
контролируемым
исследованием
фазы ІІІ,
продолжительностью
26 недель,
которое проводилось
для оценки
безопасности
и эффективности
фебуксостата
в дозах 40 мг и 80
мг по
сравнению с
аллопуринолом
в дозах 300 мг и 200
мг для
пациентов с
подагрой и
гиперурикемией.
Всего были
рандомизированы
2269 пациентов:
фебуксостат
40 мг 1 раз в сутки
(n = 757),
фебуксостат
80 мг 1 раз в
сутки (n = 756) и
аллопуринол
300/200 мг 1 раз в
сутки (n = 756). Не
менее 65 %
пациентов
имели
нарушения
функции
почек от
легкой до
умеренной
степени (с клиренсом
креатинина 30-89
мл/мин).
Профилактика
приступов
подагры была обязательной
в течение 26 недель.

Доля
пациентов с
концентрацией
мочевой кислоты
в сыворотке < 6,0
мг/дл (357 мкмоль/л)
в последний
визит
составила 45 %
для
фебуксостата
40 мг, 67 % – для
фебуксостата
80 мг и 42 % – для
аллопуринола
300/200 мг
соответственно.

Первичная
конечная
точка в
подгруппе
пациентов с
нарушением
функции
почек

В
исследовании
APEX оценивали
эффективность
препарата с
участием 40
пациентов с
нарушением
функции
почек (то
есть с
исходной
сывороточной
концентрацией
креатинина
> 1,5 мг/дл и ≤ 2,0
мг/дл). Таким
пациентам,
рандомизированных
в группу
аллопуринола,
дозу
препарата
уменьшали до
100 мг 1 раз в сутки.
Первичная
конечная
точка
эффективности
была
достигнута в
группах
приема фебуксостата
у 44 % пациентов
(80 мг 1 раз в
сутки), у 45 % (120 мг 1
раз в сутки) и у
60 % (240 мг 1 раз в
сутки) по
сравнению с 0 %
в группах
аллопуринола
100 мг 1 раз в
сутки и
плацебо.

При
этом
клинически
значимых
различий в снижении
сывороточной
концентрации
мочевой
кислоты в
процентах у
здоровых
добровольцев
отмечено не
было независимо
от
функционального
состояния
почек (58 % в
группе с
нормальной
функцией
почек и 55 % в
группе с
тяжелым
нарушением
функции почек).

Проспективный
анализ,
проведенный
с участием пациентов
с подагрой и
нарушениями
функции
почек с
помощью
исследования
CONFIRMS, показал,
что
фебуксостат
был значительно
эффективнее:
уровень
мочевой
кислоты в
сыворотке
снижался <6,0
мг/дл по сравнению
с
аллопуринолом
300 мг/200 мг у
пациентов с
подагрой и
нарушением
функции
почек от легкой
до средней
степени (65 %
испытуемых).

Первичная
конечная
точка в
подгруппе
пациентов с
сывороточной
концентрацией
мочевой
кислоты ≥ 10 мг/дл

Исходная
сывороточная
концентрация
мочевой
кислоты ≥ 10 мг/дл
отмечалась
примерно у 40 %
пациентов
(комбинированные
исследования
APEX и FACT). Среди
этих
пациентов
первичная
конечная точка
эффективности
(сывороточная
концентрация
мочевой
кислоты
менее 6 мг/дл в
последние 3
визита) была
достигнута в
подгруппах фебуксостата:
у 41 % пациентов
(80 мг 1 раз в
сутки), у 48 %
пациентов (120
мг 1 раз в сутки)
и у 66 %
пациентов (240
мг 1 раз в
сутки) по
сравнению с 9 %
в группе
аллопуринола
300 мг/100 мг 1 раз в
сутки и 0 % в
группе
плацебо.

По
данным
исследования
CONFIRMS, доля
пациентов, достигших
первичной
конечной
точки эффективности
(с
сывороточной
концентрацией
мочевой
кислоты < 6,0 мг/дл
в последний
визит), в
группе
пациентов с исходной
сывороточной
концентрацией
мочевой
кислоты
≥ 10 мг/дл,
которые
получали
фебуксостат
40 мг 1 раз в сутки,
составила 27 % (66/249),
фебуксостат
80 мг 1 раз в
сутки – 49 % (125/254), и аллопуринол
300 мг/200 мг 1 раз в
сутки –31 % (72/230).

Клинические
результаты:
процент
пациентов,
нуждающихся
в терапии
приступов
подагры

Исследование
APEX: в течение
8-недельного
профилактического
периода
пациентов из
терапевтической
группы
фебуксостата
120 мг (36 %), которые
нуждались в
терапии
приступов подагры,
сравнивали с
пациентами,
которым
применяли
фебуксостат
80 мг (28 %),
аллопуринол
300 мг (23 %) или
плацебо (20 %).
Частота
приступов
была выше
после профилактического
периода и со
временем
постепенно
снижалась. От
46 % до 55 % пациентам
проводили
лечение
приступов
подагры с 8
недели и с 28 недели.
Приступы
подагры,
возникшие в
течение
последних 4-х
недель испытаний
(24-28 недели),
наблюдали у 15 %
пациентов
(фебуксостат
80, 120 мг), 14 %
пациентов
(аллопуринол
300 мг) и 20 %
пациентов
(плацебо).

Исследование
FACT: в течение
8-недельного
профилактического
периода
пациенты с
терапевтической
группы
фебуксостата
120 мг (36 %), которые
нуждались в
терапии
приступов подагры,
сравнивалась
с обеими
терапевтическими
группами,
применяли
фебуксостат
80 мг  (22 %)
или
аллопуринол
300 мг (21 %) . В
течение
8-недельного
профилактического
периода,
частота
приступов
увеличилась и
со временем
постепенно
снизилась (64 % и
70 % пациентов,
получавших
лечение по
поводу
приступов
подагры с 8-52
недели).
Приступы
подагры в течение
последних 4-х
недель
испытаний (49-52
недели)
наблюдались
у 6-8 % пациентов
(фебуксостат
80 мг, 120 мг), и у 11 %
пациентов
(аллопуринол
300 мг).

Доля
пациентов,
нуждающихся
в лечении
обострений
подагры
(исследование
APEX и FACT), была ниже
в группах,
где средняя
концентрация
мочевой
кислоты в сыворотке
после
лечения
уменьшалась
до < 6,0 мг/дл, < 5,0
мг/дл или < 4,0 мг/дл
по сравнению
с группами, в
которых
средний
уровень
мочевой
кислоты
составлял ≥ 6,0 мг/дл
в последние 32
недели
лечения (с 20-24
недели по 49-52
неделю).

Во
время
исследования
CONFIRMS доля
пациентов, нуждающихся
в лечении
приступов
подагры (1
день каждые 6
месяцев), составила
31 % и 25 % в группах,
получавших
соответственно,
фебуксостат
80 мг и
аллопуринол.
Различий в соотношении
пациентов,
нуждающихся
в лечении
приступов
подагры,
между
группами, которые
применяли
фебуксостат
80 мг и 40 мг, не
отмечалось.

Долгосрочные
расширенные
открытые
исследования

Исследование
EXCEL (C02-021): исследование
EXCEL было
трехлетним,
открытым,
мультицентровым,
рандомизированным,
расширенным,
аллопуринол-контролируемым
исследованием
безопасности
фазы ІІІ,
которое
проводили
для оценки
безопасности
с участием
пациентов,
прошедших
основные
исследования
фазы ІІІ (APEX или
FACT). Всего в
исследование
было
включено 1086
пациентов,
которые
принимали:
фебуксостат
80 мг 1 раз в
сутки (n = 649),
фебуксостат
120 мг 1 раз в
сутки (n = 292) или
аллопуринол
300/100 мг 1 раз в сутки
(n = 145). Примерно
для 69 %
пациентов
коррекция
терапии для
достижения
окончательного
стабильного
лечения не
требовалось.
Пациенты,
уровни
сывороточной
концентрации
мочевой
кислоты у
которых при
трехкратном
последовательном
измерении
составляли > 6,0
мг/дл, были
исключены из
исследования.

Уровни
сывороточной
концентрации
мочевой
кислоты с
течением времени
не
изменились
(например, у 91 % и
93 % пациентов, которые
сначала
применяли
фебуксостат
в дозах соответственно
80 мг и 120 мг,
уровни
сывороточной
концентрации
мочевой кислоты
составляли
менее 6,0 мг/дл на
36-м месяце).

По
данным
трехлетнего
наблюдения в
менее чем 4 %
пациентов,
нуждающихся
в лечении
приступов,
отмечено
уменьшение
частоты
приступов
подагры на 16-24
месяца и 30-36
месяца (то
есть более
чем у 96 %
пациентов
необходимость
в лечении
приступов
отсутствует).

У 46 % и 38 %
пациентов,
получавших окончательное
стабильное
лечение
фебуксостатом
соответственно
в дозе 80 или 120
мг 1 раз в
сутки,
наблюдалось
полное
исчезновение
первичного
пальпируемого
тофуса от
начала до
последнего
визита.

Исследование
FOCUS (TMX-01-005) было
пятилетним,
открытым,
мультицентровым,
расширенным
исследованием
безопасности
фазы II, которое
проводилось
с участием
пациентов,
закончивших 4
недельный
прием фебуксостата
с двойным
слепым
дозированием
в испытании
TMX-00-004.
Исследование
включало 116
пациентов,
получавших
сначала
фебуксостат
80 мг 1 раз в
сутки. У 62 %
пациентов
для
поддержания
уровня
сывороточной
концентрации
мочевой
кислоты
менее 6,0 мг/дл
коррекция
дозы не требовалась,
а 38 % пациентов
нуждались в
коррекции
дозы для достижения
окончательной
стабильной
концентрации.

Доля
пациентов с
уровнем
сывороточной
концентрации
мочевой
кислоты
менее 6,0 мг/дл
(357 мкмоль/л) во
время
последнего
визита
составила более
80 % (81-100 %) для каждой
из групп по
дозе
фебуксостата.

В
фазе ІІІ
клинических
исследований
у пациентов,
получавших
фебуксостат,
наблюдались
незначительные
изменения
печеночных
показателей
(5,0 %). Частота
данных
изменений
была сходна с
таковой для
аллопуринола
(4,2 %) (см. раздел «Особенности
применения»).
В
долгосрочных
открытых
расширенных
исследованиях
у пациентов,
получавших
фебуксостат
(5,5 %) или
аллопуринол
(5,8 %) в течение
длительного
времени,
отмечалось повышение
уровня ТТГ (> 5,5
мкМЕ/мл) (см. раздел
«Особенности
применения»).

Синдром
лизиса
опухоли (СЛО)

Эффективность
и
безопасность
применения
фебуксостата
для
профилактики
и лечения при
СЛО
оценивали в
исследовании
FLORENCE (FLO-01).
Фебуксостат
продемонстрировал
лучшее и
более
быстрое действие
в отношении
снижения
уровня
уратов по
сравнению с
аллопуринолом.

FLORENCE
представляло
собой рандомизированное
(1:1), двойное
слепое,
опорное
исследования
фазы III,
проведенное
для
сравнения фебуксостата
в дозировке 120
мг один раз в
сутки и
аллопуринола
в дозировке 200-600
мг в сутки
(средняя
суточная
доза
аллопуринола
± стандартное
отклонение: 349,7
± 112,90 мг) в
условиях
контроля
концентрации
мочевой
кислоты в
сыворотке.
Избранные
пациенты
должны были
быть
кандидатами
для лечения
аллопуринолом
или не иметь
доступа к
расбуриказе.
Первичные
конечные
точки
представляли
собой
площадь под
кривой
концентрации
мочевой
кислоты в
сыворотке (AUC sUA1-8)
и изменение
уровня
креатинина в
сыворотке (sC) с
первого по
восьмой день
каждая.

В
исследование
было включено
346 пациентов с
гематологическими
злокачественными
новообразованиями,
которые получали
химиотерапию
и имели
среднюю/высокую
степень
риска
развития СЛО.
Среднее
значение AUC sUA1-8 (мг
x ч/дл) было
значительно
ниже при
приеме
фебуксостата
(514,0 ± 225,71 по
сравнению с 708,0
± 234,42; среднее
наименьших
квадратов
для разницы:
-196,794 [95 %
доверительного
интервала: -238,600;
-154,988]; p <0.0001). Кроме
того, средний
сывороточный
уровень
мочевой
кислоты был
значительно
ниже при
применении
фебуксостата,
начиная с
первых 24
часов
лечения и в
любой последующий
момент
времени.
Статистически
значимых
различий по
средним
содержаниям
сывороточного
креатинина (%)
между фебуксостатом
и
аллопуринолом
не было (-0,83 ± 26,98
по сравнению
с -4,92 ± 16,70
соответственно;
среднее
наименьших
квадратов
для разницы: 4,0970
[95 %
доверительного
интервала: -0,6467;
8,8406]; p = 0,0903). С учетом вторичных
конечных
точек,
статистически
значимых
различий по
частоте
развития
лабораторно
подтвержденного
СЛО не было (8,1 %
и 9,2 % для фебуксостата
и
аллопуринола,
соответственно;
относительный
риск: 0,875 [95 %
доверительного
интервала: 0,4408;
1,7369]; p = 0,8488) и
клиники
синдрома
распада
опухоли не было
(1,7 % и 1,2 % для фебуксостата
и
аллопуринола,
соответственно;
относительный
риск: 0,994 [95 %
доверительного
интервала: 0,9691;
1,0199]; p = 1,0000). Частота всех
признаков и
симптомов,
возникших во
время
лечения, а
также
побочных
реакций, составила
67,6 % по
сравнению с 64,7 %
и 6,4 % по
сравнению с 6,4 %
для фебуксостата
и аллопуринола
соответственно.
В исследовании
FLORENCE фебуксостат
продемонстрировал
наилучшее и
более
быстрое
действие по
снижению
уровня
мочевой
кислоты в
сыворотке по
сравнению с
аллопуринолом.
Данные для
сравнения фебуксостата
и
расбуриказы
в настоящее
время
отсутствуют.
Эффективность
и
безопасность
фебуксостата
не
установлены
для
пациентов с
острым
тяжелым СЛО,
например для пациентов,
у которых
другие виды
терапии для
снижения
уратов не
действуют.

Фармакокинетика.

У
здоровых
добровольцев
максимальная
концентрация
в плазме (Сmax)
и площадь под
кривой (AUC)
увеличивались
пропорционально
дозе после
однократного
и многократного
применения фебуксостата
в дозах от 10 мг
до 120 мг. При
дозах от 120 мг
до 300 мг увеличение
AUC было больше,
чем
пропорционально
дозе. При
применении
доз 10-240 мг
каждые 24 часа
накопления фебуксостата
не
отмечалось.
Предполагаемый
средний терминальный
период
полувыведения
(t1/2)
фебуксостата
составлял
примерно 5-8
часов. Был
проведен популяционный
анализ
фармакокинетики/фармакодинамики
по данным,
полученным с
участием 211
пациентов с
гиперурикемией
и подагрой,
которые применяли
фебуксостат
в дозах 40-240 мг 1
раз в сутки. В
целом
полученные
значения
фармакокинетических
параметров
были сходны с
таковыми у
здоровых
добровольцев,
что является
хорошей моделью
для оценки
фармакокинетики/фармакодинамики
препарата у
пациентов с подагрой.

Всасывание.
Фебуксостат
быстро (tmax
(время
достижения
максимальной
концентрации)
-                1,0-1,5
часа) и
хорошо (по
крайней мере
84 %)
всасывается. При
однократном
и
многократном
применении фебуксостата
перорально в
дозах 80 мг или 120
мг 1 раз в
сутки Сmax
соответственно
составляет 2,8-3,2
мкг/мл и 5,0-5,3 мкг/мл.
Абсолютную
биодоступность
таблеток фебуксостата
не
анализировали.
При
многократном
применении в
дозе 80 мг 1 раз в
сутки или при
однократном
применении в
дозе 120 мг в
сочетании с жирной
пищей Сmax уменьшалась
на 49 % и 38 %, а AUC - на 18 % и 16 %
соответственно.
Однако, это
не
сопровождалось
клинически
значимыми
изменениями
степени
уменьшения
уровня
мочевой
кислоты в
плазме крови
(при
многократном
применении в
дозе 80 мг). Таким
образом
фебуксостат
можно
применять независимо
от приема
пищи.

Распределение.
Предполагаемый
объем
распределения
в равновесном
состоянии (Vss/F)
для фебуксостата
меняется от 29
до 75 л после
перорального
применения в
дозе 10-300 мг.
Степень
связывания с
белками
плазмы крови
(главным
образом с
альбумином)
составляет 99,2 %
и не
изменяется
при
повышении
дозы от 80 мг до
120 мг. Для
активных
метаболитов фебуксостата
степень
связывания с
белками
плазмы крови
колеблется
от 82 до 91 %.

Метаболизм.
Фебуксостат
активно
метаболизируется
путем
конъюгации с
участием
уридиндифосфатглюкуронилтрансферазы
(УДФ-глюкуронилтрансферазы)
и окисления
при участии
ферментов
системы
цитохрома Р450
(CYP). Всего
описано 4
фармакологически
активных
гидроксильных
метаболитов
фебуксостату,
3 из них были
обнаружены у
человека в
плазме крови.
Исследования
in vitro на
микросомах
печени
человека
показали, что
эти
окисленные
метаболиты
образуются преимущественно
под
действием CYP1А1,
CYP1А2, CYP2С8 и CYP2С9, тогда
как фебуксостата
глюкуронид
образуется
главным
образом под
действием
УДФ-глюкуронилтрансферазы
1А1, 1А8, 1А9.

Выведение.
Фебуксостат
выводится из
организма
через печень
и почки.
После
перорального
применения 14С-фебуксостата
в дозе 80 мг
примерно 49 %
выводилось с
мочой в виде неизмененного
фебуксостата
(3 %),
ацилглюкуронида
действующего
вещества (30 %),
известных
окисленных
метаболитов
и их конъюгатов
(13 %) и других
неизвестных
метаболитов (3
%). Кроме
почечной
экскреции,
примерно 45 %
выводилось с
калом в виде неизмененного
фебуксостата
(12 %),
ацилглюкуронида
действующего
вещества (1 %),
известных
окисленных
метаболитов
и их конъюгатов
(25 %) и других
неизвестных
метаболитов
(7 %).

Почечная
недостаточность.

При
многократном
применении
фебуксостата
в дозе 80 мг не
было
отмечено
изменений Сmax
фебуксостата
у пациентов с
легкой,
умеренной
или тяжелой
почечной
недостаточностью
по сравнению
с пациентами
с нормальной
функцией
почек.
Средняя
общая AUC фебуксостата
увеличивалась
примерно в 1,8
раза от 7,5 мкг х
час/мл у
пациентов с
нормальной функцией
почек до 13,2 мкг
х час/мл у
пациентов с
тяжелой
почечной
недостаточностью.
Cmax и AUC
активных
метаболитов
повышались в
2 и 4 раза
соответственно.
Однако
пациентам с
почечной
недостаточностью
легкой или
умеренной
степени
коррекция
дозы
лекарственного
средства не
нужна.

Печеночная
недостаточность.

При
многократном
применении
фебуксостата
в дозе 80 мг не
было
отмечено
существенных
изменений Сmax
и AUC фебуксостата
и его
метаболитов
у пациентов с
легкой (класс
А по шкале
Чайлда-Пью) и
умеренной
(класс В по
шкале Чайлда-Пью)
печеночной
недостаточностью
по сравнению
с пациентами
с нормальной
функцией печени.
Исследование
лекарственного
средства у
пациентов с тяжелой
печеночной
недостаточностью
(класс С по
шкале Чайлда-Пью)
не
проводилось.

Возраст.

При
многократном
пероральном
применении
фебуксостата
не было
отмечено
существенных
изменений AUC
фебуксостата
и его
метаболитов
у пациентов
пожилого возраста
по сравнению
с молодыми
здоровыми
добровольцами.

Пол.

При
многократном
пероральном
применении
фебуксостата
Сmax и AUC
фебуксостата
у женщин были
на 24 % и 12 % выше,
чем у мужчин. Однако
Сmax и AUC,
скорректированные
по массе
тела, были похожи
для обеих
групп, поэтому
изменение
дозы фебуксостата
в
зависимости
от пола не
нужна.

Клинические
характеристики.

Показания.

Ликвестия
80 мг и Ликвестия
120 мг

Лечение
хронической
гиперурикемии
при заболеваниях,
сопровождающихся
отложением
кристаллов
уратов, в том
числе при
наличии
тофусов и/или
подагрического
артрита в
настоящее время
или в
анамнезе.

Ликвестия
120 мг

Лечение
и
профилактика
гиперурикемии
у взрослых
пациентов,
подвергающихся
химиотерапии
по поводу
гематологических
злокачественных
новообразований
с умеренным или
высоким риском
синдрома
лизиса
опухоли (СЛО).

Препарат
Ликвестия
показан
взрослым
пациентам

Противопоказания.

Гиперчувствительность
к активному
веществу или
любому
другому вспомогательному
веществу
препарата,
указанному в
разделе «Состав».

Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий.

Меркаптопурин/азатиоприн.

В
соответствии
с механизмом
своего действия
фебуксостат
подавляет
ксантиноксидазу,
поэтому
одновременное
применение
не рекомендуется.
Угнетение
ксантиноксидазы
может
приводить к
повышению
концентрации
обоих
препаратов в
плазме крови,
что может
вызвать
токсическую
реакцию.
Исследование
взаимодействия
фебуксостата
с
препаратами,
которые метаболизируются
ксантиноксидазой
не
проводилось.

Исследование
взаимодействия
фебуксостата
при
цитотоксической
химиотерапии
не проводилось.
В ходе исследования
у пациентов с
СЛО с
несколькими
режимами
химиотерапии
назначался
фебуксостат
в дозе 120 мг,
включая
моноклональные
антитела.
Однако во
время этого
исследования
взаимодействия
лекарственный
препарат-лекарственный
препарат и
лекарственный
препарат-заболевание
не
исследовались.
Поэтому
возможные
взаимодействия
с любыми
цитотоксическими
препаратами, которые
совместно
назначаются,
исключать
нельзя.

Розиглитазон/субстраты
CYP2C8.

Фебуксостат
является
слабым
ингибитором
CYP2C8 in vitro. В
ходе
исследования
у здоровых
добровольцев,
параллельное
введение 120 мг фебуксостата
1 раз в сутки и
однократной
дозы розиглитазона
4 мг не влияло
на
фармакокинетику
розиглитазона
и его
метаболита N-дезметилрозиглитазону,
что демонстрирует,
что
фебуксостат
не угнетает CYP2C8
фермент in vivo. Таким
образом, одновременное
введение
фебуксостата
и розиглитазона
или других CYP2C8
субстратов
не требует
коррекции
дозы этих
препаратов.

Теофиллин.

Проведено
исследование
взаимодействия
фебуксостата
с участием
здоровых
добровольцев
для оценки
влияния
угнетения
ксантиноксидазы
на
увеличение
уровня теофиллина
в
циркулирующей
крови,
наблюдавшееся
с другими
ингибиторами
ксантиноксидазы.
Результаты
показали, что
одновременное
применение фебуксостата
в дозе 80 мг и
теофиллина в
дозе
400 мг
не показало
никаких
фармакокинетических
взаимодействий
или влияния на
безопасность
теофиллина.
Таким
образом, фебуксостат
в дозе 80 мг
может
применяться
одновременно
с
теофиллином
без особых
предосторожностей.
Данных относительно
дозы
фебуксостата
120 мг нет.

Напроксен и
другие
ингибиторы
глюкуронизации.

Метаболизм
фебуксостата
зависит от
активности
фермента
УДФ-глюкуронилтрансферазы.
Лекарственные
средства,
подавляющие
процесс
глюкуронизации,
например нестероидные
противовоспалительные
средства (НПВС)
и пробенецид,
теоретически
могут
изменять
выведение
фебуксостата.
У здоровых
добровольцев
при одновременном
применении
фебуксостата
и напроксена
по 250 мг 2 раза в
сутки наблюдалось
усиление
действия
фебуксостата
(Cmax)
составляет 28 %,
AUC – 41 %, t1/2 (период
полувыведения)
– 26 %). В ходе
клинических
исследований
применение
напроксена и
других НПВС/ингибиторов
ЦОГ-2 не
сопровождалось
клинически
значимым
увеличением
побочных
реакций.

Фебуксостат
можно
применять
одновременно
с
напроксеном
без
изменения их
дозы.

Индукторы
глюкуронизации.

Мощные
индукторы
УДФ-глюкуронилтрансферазы
могут
усиливать
метаболизм и
снижать
эффективность
фебуксостата.
У пациентов,
принимающих
мощные
индукторы
глюкуронизации,
рекомендуется
контролировать
уровень
мочевой
кислоты в
плазме крови
через 1-2
недели
одновременной
терапии. При
отмене
индуктора
глюкуронизации
возможно
повышение
уровня фебуксотата
в плазме
крови.

Колхицин/индометацин/гидрохлоротиазид/варфарин.

Фебуксостат
можно
применять
одновременно
с колхицином
или
индометацином
без изменения
дозы
препаратов.

Также
не нужно
менять дозу фебуксостата
при
одновременном
применении с
гидрохлоротиазидом.

Одновременное
применение
фебуксостата
с варфарином
не требует
изменения
дозы последнего.
Применение
фебуксостата
(80 мг или 120 мг
один раз в
сутки) с
варфарином
не влияет на
фармакокинетику
последнего.
Одновременное
применение с
фебуксостатом
также не
влияло на МНО
и активность
фактора VII.

Дезипрамин/субстраты
CYP2D6.

По
данным,
полученным in vitro,
фебуксостат
является
слабым
ингибитором
CYP2D6. В ходе
исследований
с участием
здоровых
добровольцев,
получавших 120
мг фебуксостата
1 раз в сутки,
наблюдалось
увеличение AUC
дезипрамина
(субстрат CYP2D6)
на 22 %, что свидетельствует
о слабом
угнетающем
действии
фебуксостата
на фермент CYP2D6 in vivo.

Таким
образом, при
одновременном
применении
фебуксостата
и субстратов
CYP2D6 нет
необходимости
менять их
дозы.

Антацидные
средства.

При
одновременном
применении с
антацидами,
содержащими
магния гидроксид
и алюминия
гидроксид,
отмечается задержка
всасывания
фебуксостата
(примерно на 1
час) и
уменьшение Сmax
на 32 %, однако AUC
фебуксостата
существенно
не меняется,
поэтому
фебуксостат
можно
сочетать с
применением
антацидных
средств.

Особенности
применения.

Сердечно-сосудистые
заболевания.

Лечение
хронической
гиперурикемии

Фебуксостат
не
рекомендуется
применять пациентам
с
ишемической
болезнью
сердца или
застойной
сердечной
недостаточностью.

В
исследованиях
APEX и FACT в общей
группе
фебуксостата
по сравнению
с группой
аллопуринола
сообщалось
об
увеличении
количества
нарушений со
стороны
сердечно-сосудистой
системы (Anti-Platelet Trialists
'Collaboration (APTC))
(определение
конечных
точек в группе
совместного
анализа
антитромбоцитарной
терапии (APTC), в т.
ч. с
летальным
исходом в
связи с
сердечно-сосудистым
заболеванием,
инфаркта
миокарда без
летального
исхода,
инсульта без
летального
исхода) (1,3 по
сравнению с 0,3
случаев на 100 пациенто-лет),
в отличие от
исследования
CONFIRMS. Частота
нарушений со
стороны
сердечно-сосудистой
системы (APTC), о
которых
сообщалось в
исследованиях,
в
комбинированных
исследованиях
фазы ІІІ
(исследования
APEX, FACT и CONFIRMS)
составляла 0,7
по сравнению
с 0,6 случаев на
100 пациенто-лет.
В рамках
долгосрочных
широкомасштабных
исследований
частота
сердечно-сосудистых
нарушений, о
которых
сообщалось, составила
1,2 и 0,6 случаев
на 100
пациенто-лет
для
фебуксостата
и
аллопуринола
соответственно.
Различия не
были
статистически
достоверны, и
причинно-следственная
связь между указанными
нарушениями
и
применением фебуксостата
отсутствовала.
Факторами
идентифицированного
риска у таких
пациентов
были выявленные
заболевания,
возникшие в
результате
атеросклероза
и/или
инфаркта
миокарда или
застойной
сердечной
недостаточности
в анамнезе.

Профилактика
и лечение
гиперурикемии
у пациентов с
риском
развития СЛО

Пациенты,
подвергающихся
химиотерапии
по поводу
гематологических
злокачественных
новообразований
с умеренным
или высоким
риском СЛО и
применяющие
препарат Ликвестия,
при наличии
клинических
показаний
находятся
под
наблюдением
кардиолога.

Аллергия/гиперчувствительность
на
лекарственные
средства.

В рамках
постмаркетингового
надзора были
редкие сообщения
о серьезных
аллергических
реакциях/реакции
гиперчувствительности,
в том числе
угрожающего для
жизни
синдрома
Стивенса-Джонсона,
токсического
эпидермального
некролиза и острых
анафилактических
реакций/шока.
В
большинстве
случаев
такие
реакции наблюдались
в течение
первого
месяца применения
фебуксостату.
У
нескольких,
но не у всех,
пациентов
наблюдались
нарушения
функции
почек и или
гиперчувствительность
к аллопуринолу
в анамнезе.
Тяжелые
реакции
гиперчувствительности,
в том числе
реакции,
сопровождающиеся
эозинофилией
и системными
симптомами (DRESS-синдром),
в некоторых
случаях были
связаны с
лихорадкой,
гематологической,
почечной или
печеночной
недостаточностью.

Пациенты
должны быть
проинформированы
о признаках и
симптомах
гиперчувствительности/аллергии,
а также за
ними следует
наблюдать
относительно
развития
таких
реакций. При
появлении серьезных
аллергических
реакций/реакций
гиперчувствительности,
синдрома
Стивенса-Джонсона
в том числе,
применение
фебуксостата
надо
немедленно
прекратить,
поскольку раннее
прекращение
применения
улучшает прогноз.
Если у
пациента
имели место
аллергическая
реакция/реакция
гиперчувствительности,
в том числе
синдром
Стивенса-Джонсона,
и острые
анафилактические
реакции/шок,
то повторное
назначение
фебуксостата
противопоказано.

Обострение
(приступ)
подагры.

Лечение
фебуксостатом
следует
начинать
только в
период после
обострения
болезни.
Фебуксостат
может
спровоцировать
приступ
подагры в
начале
лечения за
счет
изменения
уровня
мочевой
кислоты в
сыворотке
вследствие
выхода
уратов из
депо. В
начале
лечения
фебуксостатом
рекомендуется
назначить НПВС
или колхицин
на срок не
менее 6
месяцев для профилактики
приступов
подагры.

При
развитии
приступа на
фоне
применения фебуксостата
лечение
продолжают.
Одновременно
проводят
соответствующую
индивидуальную
терапию
обострения
подагры. При
длительном
применении фебуксостата
частота и
тяжесть
приступов
подагры уменьшаются.

Отложения
ксантинов.

У
пациентов с
ускоренным
образованием
уратов
(например, на
фоне
злокачественных
новообразований
и их лечения
или при
синдроме
Леш-Нихана)
возможно существенное
увеличение
абсолютной
концентрации
ксантинов в
моче,
сопровождающееся
их
отложением в
мочевыводящих
путях. Этого
не
наблюдалось
в опорном
клиническом
исследовании
фебуксостата
при СЛО. Из-за
ограниченности
опыта
применения
фебуксостат
не показан
пациентам
при синдроме
Леш-Нихана.

Меркаптопурин/азатиоприн.

Фебуксостат
не
рекомендуется
применять пациентам,
которые одновременно
получают
меркаптопурин/азатиоприн.

Если
комбинации
нельзя
избежать,
состояние
пациентов
следует
тщательно
контролировать.
Рекомендуется
снижение
дозы
меркаптопурина
или
азатиоприна для
избежания
возможных
гематологических
эффектов.

Пациенты,
перенесшие
трансплантацию
органов.

Опыта
применения
фебуксостата
этой
категории
пациентов
нет, поэтому
применение
препарата не
показано.

Теофиллин.

Однократное
одновременное
применение
фебуксостата
в дозе 80 мг и
теофиллина в
дозе 400 мг не
показало
никаких
фармакокинетических
взаимодействий.
Фебуксостат
в дозе 80 мг
можно применять
одновременно
с
теофиллином
без риска
повышения
концентрации
теофиллина в
плазме крови.
Данных относительно
дозы
фебуксостата
120 мг нет.

Заболевания
печени.

В ходе
комбинированной
фазы ІІІ
клинических
исследований,
у 5,0 %
пациентов,
получавших
фебуксостат,
наблюдались
незначительные
изменения
печеночных
показателей,
поэтому
рекомендуется
проверять
функциональные
печеночные
показатели
до назначения
фебуксостата
и во время
лечения при
наличии
показаний.

Заболевания
щитовидной
железы.

У 5,5 %
пациентов,
получавших
фебуксостат
течение
длительного
времени,
наблюдалось
повышение
ТТГ (> 5,5 мкМЕ/мл)
при
долгосрочных
открытых расширенных
исследованиях.
Поэтому
лекарственное
средство
следует с
осторожностью
назначать
пациентам с
нарушением
функции
щитовидной
железы.

Лактоза.

Лекарственное
средство
содержит
лактозу.
Пациентам с
редкими
наследственными
заболеваниями,
связанными с
непереносимостью
галактозы,
недостаточностью
лактазы
Лаппа или нарушением
всасывания
глюкозы/галактозы
препарат не
показан.

Применение
в период
беременности
или кормления
грудью.

Беременность

Ограниченный
опыт
применения
фебуксостата
во время
беременности
свидетельствует
об
отсутствии
неблагоприятного
влияния препарата
на течение
беременности
и здоровье
плода/новорожденного.
В ходе
исследований
на животных
не было
отмечено его
прямого или
косвенного
побочного
влияния на
течение беременности,
развитие
эмбриона/плода
и течение
родов.
Потенциальный
риск для
человека
неизвестен.
Фебуксостат
не следует
применять во
время
беременности.

Период
кормления
грудью

Неизвестно,
проникает ли фебуксостат
в грудное молоко
человека.
Исследования
на животных
показали, что
фебуксостат
проникает в
грудное
молоко и оказывает
негативное
влияние на
развитие новорожденных,
которых
кормят этим
молоком. Риск
попадания
препарата в
грудное молоко
не может быть
исключен.
Фебуксостат
не следует
применять в
период
кормления
грудью.

Фертильность

Исследование
фертильности
на животных в
дозе 48 мг/кг/сут
не выявили
зависимости
побочных
реакций от
дозы.
Действие препарата
Ликвестия на
репродуктивную
функцию
человека
неизвестна.

Способность
влиять на
скорость
реакции при
управлении
автотранспортом
или другими механизмами.

Были
сообщения о
развитии
сонливости,
головокружения,
парестезий и
нарушении
четкости
зрения на
фоне
применения
фебуксостата.
Поэтому
пациентам,
которые
применяют препарат
Ликвестия,
рекомендуется
соблюдать
осторожность
при
управлении автотранспортными
средствами и
работе с другими
механизмами
до тех пор,
пока они не
будут
уверены в
отсутствии
вышеупомянутых
побочных
явлений препарата.

Способ
применения и
дозы.

Дозировка

Подагра.

Рекомендуемая
доза препарата
Ликвестия
составляет 80
мг 1 раз в
сутки
перорально,
независимо
от приема
пищи. Если
концентрация
мочевой
кислоты в
сыворотке
крови
превышает 6
мг/дл (357 мкмоль/л)
после 2-4
недель
лечения,
следует
рассмотреть
повышение
дозы
препарата Ликвестия
до 120 мг 1 раз в
сутки. Эффект
лекарственного
средства определяется
довольно
быстро, что
делает
возможным
повторное
определение
концентрации
мочевой
кислоты
через 2
недели. Целью
лечения является
уменьшение
концентрации
мочевой
кислоты и
поддержание
ее на уровне
менее 6 мг/дл (357
мкмоль/л).

Продолжительность
профилактики
приступов
подагры
составляет
не менее 6
месяцев.

Синдром
лизиса
опухоли (СЛО).

Рекомендуемая
доза препарата
Ликвестия
составляет 120
мг 1 раз в
сутки перорально,
независимо
от приема
пищи.

Применение
препарата Ликвестия
следует
начинать за
два дня до
начала цитотоксической
терапии и
продолжать
не менее 7
суток; однако
продолжительность
терапии
можно
продлить до 9
суток в
соответствии
с
продолжительностью
химиотерапии
и
клинической
оценкой.

Пациенты
пожилого
возраста.

Для
этой
категории
пациентов
коррекция дозы
не требуется.

Почечная
недостаточность.

У
пациентов с
тяжелым
нарушением
функции почек
(клиренс
креатинина <30
мл/мин)
эффективность
и
безопасность
применения лекарственного
средства
изучены
недостаточно.
Пациентам с
нарушением
функции почек
легкой или
умеренной
степени
коррекция
дозы не
требуется.

Печеночная
недостаточность.

Исследование
эффективности
и
безопасности
фебуксостата
у пациентов с
тяжелой печеночной
недостаточностью
(класс С по
шкале Чайлда-Пью)
не
проводилось.

Подагра.
При
нарушении
функции
печени легкой
степени
рекомендуемая
доза
составляет                 80
мг. Опыт
применения
лекарственного
средства при
нарушении
функции
печени умеренной
степени
ограничен.

Синдром
лизиса
опухоли (СЛО). Из
опорного
исследования
фазы III (FLORENCE) были
исключены
только
субъекты с
печеночной
недостаточностью
тяжелой
степени. Для
пациентов,
которые были
включены в
исследование,
коррекция
дозы в связи
с состоянием
функции
печени не
требуется.

Способ
применения

Для
перорального
применения.

Ликвестия
применяется
перорально
независимо
от приема
пищи.

Дети.

Безопасность
и
эффективность
применения препарата
Ликвестия детям
до 18 лет не
установлены.
Данные по
применению
отсутствуют.

Передозировки.

В
случае
передозировки
показана
симптоматическая
и
поддерживающая
терапия.

Побочные
реакции.

Резюме
профиля
безопасности.

Наиболее
частыми
побочными
реакциями в клинических
исследованиях
(4072 пациентов,
применявших
дозу от 10 до 300
мг) и в
процессе
постмаркетингового
надзора у
пациентов с
подагрой
были обострения
(приступы)
подагры,
нарушения
функции
печени,
понос,
тошнота,
головная
боль, сыпь и
отеки. Эти
реакции были,
в
большинстве
случаев,
легкой и
средней
степени тяжести.
Во время
постмаркетингового
надзора были
сообщения о
редких
случаях
серьезных
реакций
гиперчувствительности
на фебуксостат,
некоторые из
них
сопровождались
системными
реакциями.

В
таблице 2
указаны
побочные
реакции,
которые
возникают
при
применении
фебуксостата
пациентами и
классифицированы
следующим
образом:
часто (от ≥ 1/100
до <1/10), нечасто
(от ≥ 1/1000 до <1/100) и
редко (от ≥ 1/10000
до <1/1000). Частота
развития основывается
на
исследованиях
и постмаркетинговом
опыте по
пациентам с
подагрой.

В каждой
группе по
частоте
развития
побочные
реакции
представлены
в порядке
уменьшения
степени
тяжести.

Таблица
2.

Побочные
реакции,
которые
наблюдались
в фазе ІІІ
комбинированных
расширенных
долгосрочных
исследований
и в период
постмаркетингового
наблюдения у
пациентов с
подагрой.

Со
стороны
крови и
лимфатической
системы

Редко

Панцитопения,
тромбоцитопения,
агранулоцитоз*

Со
стороны
иммунной
системы

Редко

Анафилактические
реакции*, гиперчувствительность
к препарату*

Со
стороны
эндокринной
системы

Нечасто

Повышение
уровня
тиреостимулирующего
гормона
крови

Со
стороны
органов
зрения

Редко

Затуманенное
зрение

Со
стороны
питания и
обмена
веществ

Часто***

Обострения
(приступы)
подагры

Нечасто

Сахарный
диабет,
гиперлипидемия,
снижение
аппетита,
увеличение
массы тела

Редко

Снижение
массы тела,
повышение
аппетита, анорексия

Со
стороны
психики

Нечасто

Снижение
либидо,
бессонница

Редко

Нервозность

Со
стороны
нервной
системы и
органов
чувств

Часто

Головная
боль

Нечасто

Головокружение,
парестезии,
гемипарез,
сонливость,
изменение
вкусового
ощущения,
гипестезия,
ослабление
обоняния

Со
стороны
органа
слуха и лабиринта

Редко

Шум
в ушах

Со
стороны
сердечной
системы

Нечасто

Фибрилляция
предсердий, ощущение
сердцебиения,
отклонения
от нормы на
ЭКГ,

блокада
левой ножки
пучка Гиса
(см. раздел «Синдром
лизиса
опухоли»),
синусовая
тахикардия
(см. раздел  «Синдром
лизиса
опухоли»)

Со
стороны
сосудистой
системы

Нечасто

Артериальная
гипертензия,
приливы,
приливы с
ощущением
жара,

кровотечения
(см. раздел «Синдром
лизиса опухоли»)

Со
стороны
дыхательной
системы

Нечасто

Одышка,
бронхит,
инфекции верхних
дыхательных
путей, кашель

Со
стороны
пищеварительной
системы

Часто

Диарея**,
тошнота

Нечасто

Боль
в животе,
вздутие
живота,
гастроэзофагеальная
рефлюксная
болезнь,
рвота, сухость
во рту,
диспепсия,
запор,
частый стул,
метеоризм,
дискомфорт
в желудке
или кишечнике

Редко

Панкреатит,
язвы в
области рта

Со
стороны
печени и
желчевыводящих
путей

Часто

Нарушение
функции
печени**

Нечасто

Желчекаменная
болезнь

Редко

Гепатит,
желтуха*,
печеночная
недостаточность*

Со
стороны
кожи и
подкожно-жировой
ткани

Часто

Высыпания
(в том числе
высыпания с
более низкой
частотой
возникновения,
см. ниже)

Нечасто

Дерматит,
крапивница,
зуд,
изменение
окраски
кожи, повреждения
кожи,
петехии,
пятнистые высыпания,
макулопапулезные
высыпания,
папулезные
высыпания

Редко

Токсический
эпидермальный
некролиз*,
синдром
Стивенса-Джонсона*,
ангиоотек*,
реакции на
препарат, сопровождающиеся
эозинофилией
и
системными
симптомами*
генерализованные
высыпания
(серьезные)*
эритема,
эксфолиативные
высыпания,
фолликулярные
высыпания,
везикулезные
высыпания,
пустулезные
высыпания,
зудящие
высыпания*,
эритематозные
высыпания,
кореподобные
высыпания,
алопеция,
повышенная
потливость

Со
стороны
опорно-двигательного
аппарата и соединительной
ткани

Нечасто

Боль
в суставах,
артрит, боли
в мышцах,
скелетно-мышечная
боль,
слабость в
мышцах, судороги
мышц,
скованность
мышц, бурсит

Редко

Рабдомиолиз*,
скованность
суставов,
костно-мышечная
скованность

Со
стороны
почек и
мочевыводящих
путей

Нечасто

Почечная
недостаточность,
мочекаменная
болезнь,
гематурия,
поллакиурия,
протеинурия

Редко

Тубулоинтерстициальный
нефрит*,
настойчивые
позывы к
мочеиспусканию

Со
стороны
репродуктивной
системы и
молочных
желез

Редко

Эректильная
дисфункция

Со
стороны
организма в
целом

Часто

Отеки

Нечасто

Повышенная
утомляемость,
боль в груди,
ощущение
дискомфорта
в груди

Редко

Жажда

Дополнительные
методы
исследований

Нечасто

Повышение
уровня
амилазы в
крови,
уменьшение количества
тромбоцитов,
уменьшение
количества
лейкоцитов
в крови,
уменьшение
количества
лимфоцитов
в крови,
повышение
уровня
креатина в
крови, повышение
уровня
креатинина
в крови,
снижение
уровня
гемоглобина
крови, повышение
уровня
мочевины в
крови,
повышение
уровня
триглицеридов
в крови,
повышение
уровня
холестерина
в крови,
снижение гематокрита,
повышение
уровня
лактатдегидрогеназы
(ЛДГ) в крови,
повышение
уровня калия
в крови

Редко

Повышение
уровня
глюкозы в
крови,
удлинение
активированного
частичного
тромбопластинового
времени,
снижение
количества
эритроцитов
в крови,
повышение
уровня
щелочной
фосфатазы в
крови, повышение
уровня
креатинфосфокиназы
в крови*

*
Побочные
реакции,
которые
наблюдались
в пределах
постмаркетингового
анализа.

**
Диарея и
отклонения
результатов
функциональных
проб печени
от нормы, которые
требовали
терапии,
наблюдавшиеся
в
исследованиях
фазы ІІІ,
развивались
чаще у
пациентов,
получавших сопутствующую
терапию
колхицином.

*** См.
раздел
«Фармакодинамика»
по частоте
обострений
(приступов)
подагры, наблюдавшиеся
в фазе ІІІ индивидуальных
рандомизированных
контролируемых
исследований.

Описание
отдельных
побочных
реакций.

В рамках
постмаркетингового
надзора были
сообщения о
редких
случаях
серьезных реакций
гиперчувствительности
на фебуксостат,
в том числе
синдром
Стивенса-Джонсона,
токсический
эпидермальный
некролиз и
анафилактические
реакции/шок.
Синдром
Стивенса-Джонсона
и токсический
эпидермальный
некролиз
характеризуется
прогрессирующим
кожным
высыпанием с
буллезным
поражением
кожи или
слизистых
оболочек и
раздражением
слизистой
оболочки
глаз. Реакции
гиперчувствительности
на
фебуксостат
могут проявляться
такими
симптомами:
кожными
реакциями,
характеризующихся
инфильтрированными
макулопапулезными
высыпаниями,
генерализованными
или
эксфолиативными
высыпаниями,
а также
поражениями
кожи, отеком
лица,
лихорадкой,
гематологическими
нарушениями,
такими как
тромбоцитопения
и
эозинофилия,
и поражением
отдельных
органов или
нескольких
органов
(печень и
почки, в том
числе тубулоинтерстициальный
нефрит).

Обострения
(приступы)
подагры обычно
наблюдались
вскоре после
начала лечения
и в течение
первых
месяцев
лечения. Частота
приступов
подагры
снижалась со
временем. При
применении
фебуксостата
рекомендуется
профилактика
острых приступов
подагры.

Синдром
лизиса
опухолей (СЛО)

Резюме
профиля
безопасности

В ходе
рандомизированного,
двойного,
слепого
опорного
исследования
фазы ІІІ FLORENCE (FLO-01), в
котором
сравнивали
фебуксостат
и аллопуринол
(346 пациентов,
подвергающихся
химиотерапии
по поводу
гематологических
злокачественных
новообразований
с умеренным
или высоким
риском СЛО),
только у 22 (6,4 %)
пациентов
наблюдались
побочные
реакции, а
именно у 11 (6,4 %)
пациентов в
каждой
группе
лечения.
Большинство
побочных
реакций были
легкой или умеренной
степени.

В целом
в ходе
исследования
FLORENCE каких-либо
дополнительных
подозрений
относительно
безопасности
применения препарата
Ликвестия
пациентам с
подагрой не
было, за
исключением
нижеуказанных
трех
побочных
реакций (см. табл.2).

Со
стороны сердечной
системы:

Нечасто:
блокада
левой ножки
пучка Гиса,
синусовая
тахикардия.

Со
стороны
сосудистой
системы:

Нечасто:
кровотечения

Сообщение
о
подозреваемых
побочных
реакциях

Сообщения
о
подозреваемых
побочных
реакциях
после
регистрации
лекарственного
средства
играют
важную роль.
Это
позволяет продолжать
наблюдение
за
соотношением
польза/риск в
отношении
данного
лекарственного
средства.
Работников
здравоохранения
просят
сообщать о
любых
подозреваемых
побочных
реакциях.

Срок
годности.

3 года.

Не
применять
препарат
после
окончания
срока
годности,
указанного
на упаковке.

Условия
хранения.

Данный
лекарственный
препарат не
требует
специальных
условий
хранения.

Хранить
в
недоступном
для детей
месте.

Упаковка.

По 14
таблеток в
блистере.

По 2
или 4
блистера в
пачке.

Категория
отпуска.

По
рецепту.

Производитель.

АО
«Фармак» (производство
из продукции
in bulk
фирмы-производителя
Дженефарм СА,
Греция).

Местонахождение
производителя
и его адрес
места
осуществления
деятельности.

Украина,
04080, г.
Киев, ул. Кирилловская, 74.