ІНСТРУКЦІЯ

для медичного
застосування лікарського засобу

ХІТЕН

(HITEN)

Склад:

діюча речовина:
периндоприлу
тертбутиламін;

1 таблетка містить 4 мг або 8 мг
периндоприлу тертбутиламіну;

допоміжні
речовини: лактоза
безводна, кремнію діоксид колоїдний безводний, целюлоза мікрокристалічна,
магнію стеарат.

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні властивості:

таблетки по 4
мг: таблетки білого
або майже білого кольору, капсулоподібної форми, без оболонки, з одного боку
мають тиснення «D»,  з іншого – «5» та «8» і риску між ними;

таблетки по 8
мг: таблетки
білого або майже білого кольору, круглі, двоопуклі, без оболонки,  з одного боку мають тиснення «D», з іншого – «5» та «9» і риску між
ними.

Фармакотерапевтична
група. Інгібітори ангіотензинперетворювального ферменту (АПФ), монокомпонентні.
Периндоприл. Код АТХ C09A A04.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Периндоприл – інгібітор ферменту, який перетворює ангіотензин І в
ангіотензин ІІ (ангіотензинперетворювальний фермент (АПФ)). АПФ, або кіназа,
представляє собою екзопептидазу, яка дозволяє ангіотензину І перетворюватися у
вазоконстриктор ангіотензин ІІ, а також спричиняє розпад вазодилататора
брадикініну до неактивного гептапептиду. Пригнічення АПФ призводить до
зменшення концентрації ангіотензину ІІ у плазмі крові, що призводить до
зростання активності реніну у плазмі крові (за рахунок
пригнічення негативного зворотного зв’язку на вивільнення реніну) і зниження
секреції альдостерону. Оскільки АПФ інактивує брадикінін, пригнічення АПФ також
призводить до підвищення активності циркулюючої та місцевої калікреїн-кінінової
систем (і, таким чином, до активації системи простагландину). Цей механізм зумовлює антигіпертензивну дію інгібіторів АПФ і частково відповідає за появу певних
небажаних ефектів (наприклад кашлю).

Фармакологічна активність препарату проявляється за рахунок активного
метаболіту периндоприлу периндоприлату. Інші метаболіти не виявили in vitro пригнічення активності АПФ.

Периндоприл активний при всіх ступенях артеріальної гіпертензії (легкої,
помірної та тяжкої); знижує систолічний та діастолічний артеріальний тиск у
положенні стоячи і лежачи. Він зменшує опір периферичних судин, що призводить
до зниження артеріального тиску. Внаслідок цього збільшується
периферичний кровотік без впливу на частоту серцевих скорочень. Як правило,
збільшується нирковий кровотік, у той час як швидкість клубочкової фільтрації
зазвичай не змінюється.

Максимальний антигіпертензивний ефект розвивається через 4-6 годин
після прийому разової дози і зберігається щонайменше протягом 24 годин:
залишковий ефект становить близько
87-100 % від максимального ефекту.

Зниження артеріального тиску відбувається швидко. У пацієнтів,
які відповіли на лікування, нормалізація артеріального тиску відбувається
протягом місяця і зберігається без виникнення тахіфілаксії.

Припинення лікування не призводить до ефекту відміни. Периндоприл зменшує
гіпертрофію лівого шлуночка.

Підтверджено, що у людини периндоприл проявляє судинорозширювальні
властивості. Це поліпшує еластичність великих артерій та зменшує
співвідношення товщини стінки до просвіту судини для малих артерій.

Додаткова терапія тіазидним діуретиком призводить до синергії адитивного
типу. Комбінування інгібіторів АПФ та тіазидного діуретика також зменшує
ризик виникнення гіпокаліємії, спричиненої лікуванням діуретиками.

Периндоприл зменшує роботу серця шляхом зменшення перед- і постнавантаження.

Дослідження пацієнтів із серцевою недостатністю показало:

·
зниження тиску наповнення лівого та правого шлуночків;

·
зниження системного периферичного опору;

·
збільшення серцевого індексу
та покращання серцевого викиду.

У
порівняльних дослідженнях із плацебо та іншими інгібіторами АПФ застосування
початкової дози – 2 мг периндоприлу пацієнтам із серцевою недостатністю легкої
та середньої тяжкості не призводило до будь-якого достовірного зниження
артеріального тиску порівняно з плацебо.

Пацієнти зі стабільною ІХС.

До міжнародного мультицентрового рандомізованого подвійного сліпого
плацебо- контрольованого клінічного дослідження, що тривало 4 роки, було
залучено 12218 пацієнтів віком від 18 років, які були рандомізовані на групи:
6110 пацієнтів приймали 8 мг периндоприлу тертбутиламіну  та 6108 пацієнтів приймали плацебо. У
дослідженні приймали участь пацієнти з підтвердженою ішемічною хворобою серця
та без клінічних симптомів серцевої недостатності. Загалом, 90 % пацієнтів перенесли
в анамнезі інфаркт міокарда та/або операцію з реваскуляризації. Більшість пацієнтів у дослідженні отримувала
периндоприл на додаток до стандартної терапії:
дезагрегантів, гіполіпідемічних препаратів та бета-блокаторів.

Основним критерієм ефективності було встановлено сукупну оцінку виникнення
серцево-судинної летальності, нелетального інфаркту міокарда та/або зупинки
серця з подальшим успішним запуском. Лікування периндоприлом в дозі 8 мг один
раз на добу призвело до достовірного абсолютного зменшення показника первинної
кінцевої точки дослідження на 1,9 % (зменшення відносного ризику на
20 %, 95 % СІ [9,4; 28,6] – p<0,001).

У пацієнтів з інфарктом міокарду та/або реваскуляризацією в анамнезі
спостерігалося абсолютне зниження на 2,2 % показника первинної кінцевої
точки, що відповідає зниженню відносного ризику на 22,4 % (95 % СІ
[12,0; 31,6] – p<0,001)
порівняно до плацебо.

Застосування дітям.

Безпеку та ефективність застосування периндоприлу у дітей та підлітків
до 18 років встановлено не було.

У відкритому клінічному дослідженні без груп порівняння 62 дітям віком
від 2 до 15 років, у яких швидкість клубочкової фільтрації становила >
30 мл/хв/1,73 м2, призначали периндоприл у середній дозі 0,07 мг/кг.
Дозу препарату підбирали індивідуально, з підвищенням до максимальної
0,135  мг/кг/добу залежно від профілю пацієнта та відповіді артеріального
тиску на лікування. 59 пацієнтів приймали участь у дослідженні протягом 3
місяців, 36 пацієнтів продовжили лікування як мінімум до 24 місяців (середня
тривалість дослідження 44 місяці). Систолічний та діастолічний артеріальний
тиск залишався стабільним (від моменту включення пацієнта у дослідження до
останнього візиту) у пацієнтів, які попередньо лікувалися іншими
антигіпертензивними препаратами, та знижувався у пацієнтів, які попередньо не
отримували лікування. Більше 75 % дітей мали систолічний та діастолічний
артеріальний тиск нижче 95-го перцентиля під час їх останнього візиту у
дослідженні. Профіль безпеки застосування у дітей відповідав відомому профілю
безпеки периндоприлу.

Фармакокінетика.

Після перорального прийому периндоприл
швидко всмоктується, максимальна концентрація у плазмі крові досягається
протягом 1 години. Біодоступність становить від 65 % до 70 %. Близько
20 % від загальної кількості абсорбованого периндоприлу перетворюється у
периндоприлат, активний метаболіт. Додатково до активного периндоприлату
периндоприл утворює 5 метаболітів, які є неактивними. Максимальна концентрація
периндоприлату у плазмі крові досягається через 3-4 години. Оскільки прийом
їжі сповільнює перетворення периндоприлу у периндоприлат, відповідно зменшуючи
біодоступність, периндоприл необхідно приймати перорально 1 раз на добу зранку
перед їдою. Відзначається лінійна залежність між дозою периндоприлу та його
концентрацією у плазмі крові.

Об’єм розподілу
становить приблизно 0,2 л/кг для незв’язаного периндоприлату. Зв’язування
периндоприлату з білками крові незначне (зв’язування периндоприлату з
ангіотензином менше 30 %), але залежить від концентрації препарату.

Периндоприлат виводиться з сечею і період напіввиведення незв’язаної
фракції становить приблизно від 3 до 5 годин. За рахунок поступової дисоціації
комплексу периндоприлату з ангіотензином, перетворювальним ензимом,
«ефективний» період напіввиведення становить     25 годин, що
веде до встановлення рівноважного стану через 4 доби від початку прийому. Після
повторного прийому не спостерігається кумуляції периндоприлу.

Виведення периндоприлату уповільнюється у пацієнтів літнього віку, а також
у пацієнтів із серцевою або нирковою недостатністю. Для пацієнтів з нирковою
недостатністю рекомендовано проводити корекцію дози залежно від ступеня
недостатності (кліренсу креатиніну). Діалізний кліренс периндоприлату становить
70 мл/хв.

Кінетика периндоприлу змінюється у пацієнтів з цирозом печінки: печінковий
кліренс початкової молекули зменшується наполовину. Однак кількість
периндоприлату, який утворюється, не зменшується. Тому для таких пацієнтів не
потрібно коригувати дозу.

Клінічні
характеристики.

Показання.

·
Артеріальна гіпертензія.

·
Cерцева
недостатність (тільки для таблеток по 4 мг).

·
Запобігання виникненню
повторного інсульту у пацієнтів із цереброваскулярними захворюваннями.

·
Запобігання серцево-судинним
ускладненням у пацієнтів із документовано підтвердженою стабільною ішемічною
хворобою серця. Довготривале лікування зменшує ризик виникнення інфаркту
міокарда та серцевої недостатності.

Протипоказання.

·
Підвищена чутливість до діючої
речовини або до будь-якої з допоміжних речовин, або до будь-якого іншого
інгібітору АПФ;

·
ангіоневротичний набряк в
анамнезі після застосування інгібітору АПФ;

·
ідіопатичний або спадковий
ангіоневротичний набряк;

·
одночасне призначення з
препаратами, що містять діючу речовину аліскірен, пацієнтам, хворим на цукровий
діабет, або з нирковою недостатністю (швидкість клубочкової фільтрації
< 60 мл/хв/1,73 м2) (див. розділи «Особливості
застосування» та «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види
взаємодій»);

·
вагітність або період планування
жінками вагітності (див. розділ «Застосування у період вагітності або годування
груддю»).

·
екстракорпоральне лікування призводить до контакту крові
з негативно зарядженими поверхнями;

·
значний двобічний стеноз ниркових артерій або стеноз
артерії єдиної функціонуючої нирки.

Взаємодія з іншими лікарськими засобами
та інші види взаємодій.

Лікарські засоби, що спричиняють гіперкаліємію.

Деякі лікарські
засоби або терапевтичні класи лікарських засобів можуть спричинити
гіперкаліємію, а саме: аліскірен, солі калію, калійзберігаючі діуретики,
інгібітори АПФ, антагоністи рецепторів ангіотензину ІІ, нестероїдні
протизапальні засоби (НПЗЗ), гепарини, імуносупресори, такі як циклоспорин або
такролімус, триметоприм. Одночасний прийом вказаних лікарських засобів підвищує
ризик виникнення гіперкаліємії.

Протипоказано
(див. розділ «Протипоказання») одночасне застосування периндоприлу з аліскіреном пацієнтам, хворим на
цукровий діабет, або пацієнтам з порушеною функцією нирок з огляду на
підвищений ризик виникнення гіперкаліємії, погіршення функції нирок,
кардіоваскулярної захворюваності і летальності та не рекомендовано (див. розділ
«Особливості застосування») всім іншим групам пацієнтів.

Одночасне
застосування протипоказано (див. розділ «Протипоказання»).

Екстракорпоральне
лікування призводить до контакту крові з негативно зарядженими поверхнями, такими
як високопроточні мембрани для діалізу або гемофільтрації (наприклад,
поліакрилові мембрани) та для аферезу ліпопротеїдів низької щільності з
декстрансульфатом, що може призвести до підвищення ризику виникнення тяжких
анафілактоїдних реакцій (див. розділ «Протипоказання»). У разі необхідності
такого лікування, слід розглянути можливість використання діалізних мембран
різного типу або призначення різних класів антигіпертензивних препаратів.

Одночасне застосування інгібіторів АПФ та блокаторів рецепторів
ангіотензину.  Опубліковано
дані про те, що у пацієнтів зі встановленим атеросклерозом, серцевою
недостатністю або цукровим діабетом з ураженням органів-мішеней одночасне
застосування інгібіторів АПФ та блокаторів рецепторів ангіотензину
супроводжувалося підвищенням частоти виникнення артеріальної гіпотензії,
непритомності, гіперкаліємії та погіршенням функції нирок (у тому числі гострої
ниркової недостатності) порівняно з такими при монотерапії препаратами, що
впливають на ренін-ангіотензин-альдостеронову систему. Подвійна блокада (тобто
комбінація інгібітору АПФ з антагоністами рецепторів ангіотензину ІІ) може бути
застосована в індивідуальних випадках та під ретельним контролем функції нирок,
рівня калію та артеріального тиску.

Естрамустин. Підвищується ризик виникнення побічних реакцій,
таких як ангіоневротичний набряк (ангіоедема).

Калійзберігаючі діуретики (наприклад триамтерен, амілорид), солі калію. Можливе виникнення гіперкаліємії (у т.ч. летальної), особливо у пацієнтів
з нирковою недостатністю (адитивний гіперкаліємічний ефект). Вищезазначені
препарати не рекомендовані для одночасного застосування з периндоприлом (див.
розділ «Особливості застосування»). Однак, якщо одночасне призначення
вищезазначених речовин є необхідним, їх слід застосовувати з обережністю та
проводити частий моніторинг калію плазми крові.

Щодо
застосування спіронолактону при серцевій недостатності див. «Одночасне
застосування, яке потребує особливої уваги».

Літій. При застосуванні інгібіторів АПФ з препаратами літію можливе оборотне підвищення концентрації літію у плазмі і,
відповідно, підвищення ризику його токсичної дії. Не рекомендується
застосовувати периндоприл з препаратами літію. У разі доведеної необхідності
такого призначення обов’язково ретельно контролювати рівень літію у плазмі
крові (див. розділ «Особливості застосування»).

Рацекадотрил. Відомо, що
лікування інгібіторами АПФ (наприклад, периндоприлом) може спричинити розвиток
ангіоневротичного набряку. Цей ризик може збільшуватись при одночасному
застосуванні з рацекадотрилом (лікарським засобом, який використовується для
лікування гострої діареї).

Інгібітори mTOR (наприклад, сиролімус, еверолімус,
темсиролімус). Пацієнти, які одночасно застосовують інгібітори mTOR, можуть належати до
групи підвищеного ризику розвитку ангіоневротичного набряку (див. розділ
«Особливості застосування»).

Одночасне
застосування, що потребує особливої уваги.

Протидіабетичні засоби (інсулін, пероральні цукрознижувальні засоби). Епідеміологічні дослідження припускають, що одночасне застосування
інгібіторів АПФ та цукрознижувальних засобів (інсулін, пероральні
цукрознижувальні засоби) може призвести до посилення цукрознижувального ефекту
з ризиком розвитку гіпоглікемії. Найбільш вірогідно цей феномен може виникати у
перші тижні комбінованого лікування та у пацієнтів з нирковою недостатністю.

Баклофен. Посилюється антигіпертензивний ефект. У разі
необхідності слід контролювати артеріальний тиск та адаптувати дозу антигіпертензивних
засобів.

Діуретики. У пацієнтів, які приймають діуретики, та особливо
у тих, у кого порушений водно-електролітний обмін, можливе надмірне зниження
артеріального тиску після початку лікування інгібітором АПФ. Імовірність
розвитку гіпотензивного ефекту знижується завдяки відміні діуретика, підвищенню
об’єму циркулюючої крові або споживанню солі перед початком терапії
периндоприлу тертбутиламіном. Лікування слід розпочинати з низьких доз та
поступово їх збільшувати.

При артеріальній гіпертензії, коли попередньо призначений
діуретик міг спричинити недостатність води/електролітів, його необхідно
відмінити перед початком лікування інгібітором АПФ (у таких випадках прийом
діуретика може бути поновлено з часом) або необхідно призначити інгібітор АПФ у
низькій дозі з поступовим її підвищенням.

При застійній серцевій недостатності на тлі прийому діуретика прийом інгібітору АПФ слід
розпочинати з мінімальної дози, можливо, після зниження дози діуретика.

У будь-якому
випадку необхідно контролювати функцію нирок (рівень креатиніну) протягом
перших тижнів лікування інгібітором АПФ.

Калійзберігаючі діуретики (еплеренон, спіронолактон). У разі одночасного застосування еплеренону або спіронолактону в дозах від
12,5 мг до 50 мг на добу з низькими дозами інгібітору АПФ необхідно
мати на увазі, що:

-
у випадку недотримання
рекомендацій щодо призначення даної комбінації існує ризик виникнення
гіперкаліємії (можливо, летальної) під час лікування пацієнтів з серцевою
недостатністю ІІ-ІV класу за NYHA та фракцією викиду < 40 %, які попередньо лікувалися
інгібітором АПФ та петльовим діуретиком;

-
перед призначенням такої
комбінації слід упевнитися у відсутності гіперкаліємії та ниркової
недостатності;

-
рекомендовано проводити ретельний
моніторинг каліємії та креатинінемії щотижнево під час першого місяця лікування
та щомісячно надалі.

Нестероїдні протизапальні засоби (НПЗЗ), включаючи ацетилсаліцилову кислоту ≥ 3 г/добу. Можливе послаблення антигіпертензивного ефекту
під час одночасного застосування інгібіторів АПФ з НПЗЗ, такими як:
ацетилсаліцилова кислота у протизапальних дозах, інгібітори ЦОГ‑2,
неселективні НПЗЗ. Одночасне застосування інгібіторів АПФ
та НПЗЗ може призвести до збільшення ризику погіршення функції нирок, у тому
числі імовірності розвитку гострої ниркової недостатності, підвищення рівня
калію у плазмі крові, особливо у пацієнтів із порушенням функції нирок в
анамнезі. Таку комбінацію слід призначати з обережністю, зокрема пацієнтам
літнього віку. Пацієнтам слід відновити водний баланс, а також необхідно
приділити увагу моніторингу функції нирок одразу після призначення комбінованої
терапії та періодично надалі.

Одночасне
застосування, що потребує уваги.

Антигіпертензивні засоби та вазодилататори. Одночасне застосування
антигіпертензивних засобів може підвищити гіпотензивний ефект периндоприлу
тертбутиламіну. Одночасне застосування з нітрогліцерином та іншими нітратами, або з іншими
вазодилататорами може сприяти додатковому зниженню артеріального тиску.

Гліптини (лінагліптин, саксагліптин, ситагліптин, вільдагліптин). У пацієнтів, яким призначено комбінацію гліптину та інгібітору АПФ, можливе
підвищення ризику виникнення ангіоедеми внаслідок того, що гліптин знижує
активність дипептилпептидази-ІV (ДПП- ІV).

Одночасне
застосування деяких анестетиків, трициклічних
антидепресантів або антипсихотропних засобів з інгібіторами АПФ може
призвести до подальшого зниження артеріального тиску (див. розділ «Особливості
застосування»).

Симпатоміметики можуть
послабляти антигіпертензивну дію інгібіторів АПФ.

Золото. Нітратоподібна
реакція (симптомами є: почервоніння обличчя, нудота, блювання та артеріальна
гіпотензія) виникає рідко у пацієнтів, які одночасно приймають інгібітори АПФ,
включаючи периндоприл, та ін’єкційні препарати золота (натрію ауротіомалат).

Особливості застосування.

Стабільна ішемічна хвороба серця.

У разі якщо
протягом першого місяця лікування периндоприлом спостерігався епізод
нестабільної стенокардії (будь-якої тяжкості), необхідно ретельно зважити
співвідношення ризик/користь перед тим, як вирішувати питання про продовження
терапії.

Артеріальна гіпотензія.

Прийом інгібіторів АПФ може спричинити зниження артеріального тиску.
Симптоматична артеріальна гіпотензія спостерігається рідше у пацієнтів з
неускладненою артеріальною гіпертензією та є більш вірогідною у пацієнтів з
гіповолемією, у тих, хто приймає діуретики, знаходиться на дієті з обмеженням
кількості солі, у пацієнтів на діалізі, у пацієнтів з діареєю або блюванням або
у пацієнтів з тяжкою ренінозалежною артеріальною гіпертензією (див. розділи
«Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій» та «Побічні
реакції»). Симптоматична артеріальна гіпотензія є більш вірогідною у пацієнтів
із симптоматичною серцевою недостатністю, із супутньою нирковою недостатністю
або без неї. Виникнення симптоматичної артеріальної гіпотензії найбільш
вірогідне у пацієнтів з більш тяжким ступенем серцевої недостатності, які
приймають великі дози петльових діуретиків, мають гіпонатріємію або ниркову
недостатність функціонального характеру. Для зниження ризику симптоматичної
артеріальної гіпотензії на початку терапії та на етапі підбору доз пацієнтам
необхідно знаходитися під ретельним наглядом лікаря (див. розділи «Спосіб
застосування та дози» та «Побічні реакції»). Такі самі застереження існують для пацієнтів з ішемічною хворобою серця
або цереброваскулярними захворюваннями, у яких надмірне зниження артеріального
тиску може спричинити виникнення інфаркту міокарда або інсульту.

При виникненні артеріальної гіпотензії пацієнту
слід надати горизонтального положення та у разі необхідності ввести
внутрішньовенно 0,9 %
(9 мг/мл) розчин натрію хлориду. Транзиторна
гіпотензія не є протипоказанням для подальшого застосування препарату, який зазвичай можна застосовувати без будь-яких перешкод після відновлення об’єму крові та
підвищення артеріального тиску.

У
деяких пацієнтів із застійною серцевою недостатністю з нормальним або зниженим
артеріальним тиском периндоприлу
тертбутиламін може спричинити додаткове зниження системного
артеріального тиску. Цей ефект є передбачуваним і зазвичай не потребує відміни
препарату. Якщо артеріальна гіпотензія стає симптоматичною, може з’явитися
необхідність зниження дози або відміни препарату.

Стеноз аортального та мітрального клапанів/гіпертрофічна кардіоміопатія.

Як і інші інгібітори АПФ, периндоприлу тертбутиламін слід призначати з обережністю пацієнтам зі
стенозом мітрального клапана або обструкцією виходу з лівого шлуночка
(аортальний стеноз або гіпертрофічна кардіоміопатія).

Ниркова недостатність.

У разі ниркової
недостатності (кліренс креатиніну < 60 мл/хв) початкову дозу периндоприлу
слід призначати відповідно до кліренсу креатиніну пацієнта (див. розділ «Спосіб застосування та дози»), а
далі – залежно від відповіді
пацієнта на лікування. Моніторинг калію та креатиніну є звичайним стандартом
для таких пацієнтів (див. розділ «Побічні реакції»).

У пацієнтів із
симптоматичною серцевою недостатністю артеріальна гіпотензія, що виникає на
початку застосування інгібіторів АПФ, може призвести до порушення функції
нирок, у деяких випадках – із виникненням гострої ниркової недостатності, яка зазвичай є оборотною.

У деяких пацієнтів з
двобічним стенозом ниркових артерій або стенозом артерії єдиної нирки при
застосуванні інгібіторів АПФ спостерігалося збільшення рівнів сечовини крові та
креатиніну у сироватці крові, які зазвичай поверталися до норми після
припинення лікування. Це особливо стосується пацієнтів із нирковою
недостатністю. При наявності супутньої реноваскулярної гіпертензії ризик
виникнення тяжкої артеріальної гіпотензії та ниркової недостатності
підвищується. Лікування таких пацієнтів слід розпочинати під ретельним наглядом
лікаря, з маленьких доз та з обережною титрацією доз. З огляду на вищесказане,
лікування діуретиками може сприяти виникненню артеріальної гіпотензії, тому їх
потрібно відмінити та проводити моніторинг функції нирок у перші тижні
лікування периндоприлу тертбутиламіном.

У деяких пацієнтів з
артеріальною гіпертензією, у яких до початку лікування не було виявлено
реноваскулярних захворювань, розвивалося підвищення сечовини
крові та креатиніну сироватки крові, зазвичай незначне та тимчасове, особливо коли периндоприлу тертбутиламін призначали одночасно з діуретиком. Але це більш характерно для пацієнтів з уже існуючою нирковою недостатністю. Може стати
необхідним зниження дози та/або відміна діуретика та/або периндоприлу тертбутиламіну.

Пацієнти, які знаходяться на гемодіалізі.

У пацієнтів,
які перебувають на гемодіалізі з використанням високопроточних поліакрилових
мембран та приймають супутню терапію інгібіторами АПФ, виникали реакції
анафілактичного типу. Тому для таких пацієнтів необхідно прийняти рішення щодо
використання іншого типу діалізних мембран або іншого класу антигіпертензивних
препаратів.

Пацієнти після
трансплантації нирки.

Досвід щодо
призначення периндоприлу тертбутиламіну
пацієнтам після нещодавно перенесеної операції з трансплантації нирки відсутній.

Реноваскулярна гіпертензія.

У разі призначення інгібіторів АПФ пацієнтам з двобічним стенозом ниркових
артерій або стенозом артерії єдиної функціонуючої нирки підвищується ризик
виникнення гіпотензії та ниркової недостатності (див. розділ «Протипоказання»).
Сприятливим фактором може бути лікування діуретиками. Втрата функції нирок може
проявлятися мінімальними змінами у рівні креатиніну сироватки крові навіть у
пацієнтів зі стенозом артерії одної з нирок.

Гіперчутливість/ангіоневротичний
набряк.

Повідомлялося про рідкісні випадки виникнення
ангіоневротичного набряку обличчя, кінцівок, губ, слизових оболонок, язика,
голосової щілини та/або гортані у пацієнтів під час застосування інгібіторів
АПФ, у тому числі периндоприлу
тертбутиламіну (див. розділ «Побічні реакції»). Це може статися будь-коли під час лікування.
У таких випадках необхідно терміново відмінити препарат і встановити відповідний нагляд за станом пацієнта до повного зникнення
симптомів. В окремих випадках, коли набряк розповсюджується лише у зоні обличчя
та губ, стан пацієнта, як правило, покращується без лікування. Призначення
антигістамінних препаратів може бути корисним для зменшення симптомів.

Ангіоневротичний набряк, пов`язаний з набряком гортані, може призвести до
летальних наслідків. У випадках, коли набряк розповсюджується на язик, голосову
щілину або гортань, що спричиняє обструкцію дихальних шляхів, необхідне термінове проведення невідкладної терапії, яка може включати введення
адреналіну та/або забезпечення прохідності дихальних шляхів. Пацієнтам слід знаходитись під ретельним медичним наглядом до повного
зникнення симптомів, що виникли, та стабілізації стану.

Пацієнти, які в анамнезі мали ангіоневротичний
набряк, що не був пов’язаний з прийомом інгібітору АПФ, знаходяться в групі
підвищеного ризику щодо виникнення ангіоедеми під час прийому інгібітору АПФ
(див. розділ «Протипоказання»).

Повідомлялося про рідкісні
випадки виникнення інтестинального ангіоневротичного набряку у пацієнтів під
час лікування інгібіторами АПФ. У таких пацієнтів спостерігався абдомінальний
біль (з нудотою або блюванням чи без них); у деяких випадках не спостерігалося
попереднього ангіоневротичного набряку обличчя та рівень С-1 естерази був у
нормі. Діагноз інтестинального ангіоневротичного набряку був встановлений під
час комп’ютерної томографії черевної порожнини або ультразвукового дослідження,
або під час хірургічного втручання. Після відміни інгібітору АПФ симптоми
ангіоневротичного набряку зникали. Інтестинальний ангіоневротичний набряк
необхідно виключити під час проведення диференційного діагнозу у пацієнтів з
абдомінальним болем, які приймають інгібітори АПФ.

Пацієнти, які одночасно лікуються
інгібіторами mTOR (наприклад, сиролімусом, еверолімусом, темсиролімусом),
можуть належати до групи підвищеного ризику розвитку ангіоневротичного набряку
(наприклад, набряку дихальних шляхів або язика, з порушенням функції дихання
або без) (див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види
взаємодій»).

Анафілактоїдні реакції під час
плазмаферезу ліпопротеїдів низької щільності (ЛНЩ).

Рідко у пацієнтів, які приймають інгібітори АПФ,
під час проведення плазмаферезу ліпопротеїдів низької щільності (ЛНЩ) з
використанням декстрансульфату можуть виникнути небезпечні для життя
анафілактоїдні реакції. Розвитку анафілактоїдних реакцій можна уникнути, якщо перед проведенням
кожного плазмаферезу тимчасово припиняти лікування інгібіторами АПФ.

Анафілактоїдні реакції під час десенсибілізуючої терапії.

У пацієнтів,
які приймають інгібітори АПФ, під час десенсибілізуючого лікування препаратами,
що містять бджолину отруту, можуть виникати анафілактоїдні реакції. Цих реакцій
можна уникнути при тимчасовому припиненні застосування інгібітору АПФ, але
реакції можуть виникнути знову при необережному проведенні провокаційних проб.

Печінкова недостатність.

Випадки, коли на тлі прийому інгібітору АПФ
розвивається синдром, що починається з холестатичної жовтяниці та прогресує у
швидкоплинний некроз печінки та іноді летальний наслідок, виникають рідко.
Механізм розвитку даного синдрому невідомий. Пацієнтам, у яких розвинулася
жовтяниця або значне підвищення печінкових ферментів на тлі прийому інгібітору
АПФ, необхідно припинити його прийом та пройти відповідне медичне обстеження і
отримати лікування (див. розділ «Побічні реакції»).

Нейтропенія/агранулоцитоз/тромбоцитопенія/анемія.

Серед пацієнтів, які приймають інгібітори АПФ, було
зареєстровано випадки нейтропенії/агранулоцитозу, тромбоцитопенії та анемії. У пацієнтів з
нормальною функцією нирок та при відсутності інших факторів ризику нейтропенія
виникає рідко. Периндоприл слід призначати дуже обережно пацієнтам з
колагенозами, під час терапії імуносупресорами, алопуринолом або прокаїнамідом
або при поєднанні цих обтяжливих факторів, особливо на тлі
існуючого порушення функції нирок. Іноді у вищезазначених пацієнтів
можуть розвиватися серйозні інфекції, які у поодиноких
випадках не відповідають на інтенсивну антибіотикотерапію. Якщо периндоприл
призначати таким пацієнтам, рекомендовано періодично контролювати кількість
лейкоцитів крові та пацієнти мають знати, що необхідно сповіщати про будь-який
прояв інфекційного захворювання (біль у горлі, пропасницю).

Расовий фактор.

Інгібітори АПФ частіше спричиняють виникнення
ангіоневротичного набряку у пацієнтів негроїдної раси, ніж у представників
інших рас. Як і інші інгібітори АПФ, периндоприл менш ефективно знижує
артеріальний тиск у пацієнтів негроїдної раси, ніж у пацієнтів інших рас. Що,
можливо, пояснюється низьким рівнем реніну у крові пацієнтів з артеріальною
гіпертензією з популяції афро-американців.

Кашель.

Повідомлялося про виникнення кашлю на тлі терапії
інгібіторами АПФ. За характеристиками кашель є непродуктивним, стійким та
припиняється після відміни препарату. Кашель, спричинений прийомом
інгібіторів АПФ, потрібно враховувати під час проведення диференційного діагнозу кашлю.

Хірургічне втручання/анестезія.

Хітен може блокувати вторинне утворення ангіотензину ІІ у відповідь на
компенсаторне вивільнення реніну у пацієнтів при хірургічному втручанні або під
час проведення анестезії препаратами, що спричиняють гіпотензію. Препарат слід
відмінити за один день до хірургічного втручання. У разі виникнення
артеріальної гіпотензії, якщо вважається, що вона спричинена зазначеним
механізмом, стан хворого можна нормалізувати шляхом збільшення об’єму
циркулюючої крові.

Гіперкаліємія.

У деяких пацієнтів на тлі прийому інгібіторів АПФ,
у тому числі периндоприлу, відзначалося збільшення концентрації калію у
сироватці крові. До факторів ризику виникнення гіперкаліємії належать ниркова
недостатність, погіршення функції нирок, вік (понад 70 років), цукровий діабет,
інтеркурентні стани, такі як дегідратація, гостра серцева декомпенсація,
метаболічний ацидоз та одночасне застосування калійзберігаючих діуретиків
(наприклад спіронолактону, еплеренону, тріамтерену або амілориду), харчових
добавок, що містять калій, або замінників солі з калієм, або інших препаратів,
які спричиняють підвищення концентрації калію в сироватці крові (наприклад
гепарину). Застосування харчових добавок, що містять калій, калійзберігаючих
діуретиків або замінників солі з калієм, особливо пацієнтам із порушенням
функції нирок, може призвести до значного підвищення рівня калію у сироватці
крові. Гіперкаліємія може спричинити серйозну, іноді летальну аритмію. Якщо
одночасне застосування периндоприлу та будь-якої з вищезазначених речовин
вважається доречним, їх слід застосовувати з обережністю та з частим
моніторингом рівня калію в сироватці крові (див. розділ «Взаємодія з іншими
лікарськими засобами та інші види взаємодій»).

Пацієнти, хворі на цукровий
діабет.

Пацієнтам, хворим на цукровий діабет, які приймають
пероральні цукрознижувальні засоби або отримують інсулін, необхідно ретельно
контролювати рівень глікемії протягом першого місяця терапії інгібіторами АПФ
(див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»).

Літій.

Одночасний прийом літію та периндоприлу зазвичай не
рекомендований (див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші
види взаємодій»).

Калійзберігаючі препарати,
харчові добавки, що містять калій або замінникі солі з калієм.

Одночасне застосування периндоприлу з
калійзберігаючими препаратами або харчовими добавками, що містять калій, не
рекомендується (див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші
види взаємодій»).

Подвійна блокада ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи (РААС). Існують дані, що одночасний прийом інгібіторів
АПФ, блокаторів рецепторів ангіотензину ІІ або аліскірену підвищує ризик
виникнення гіпотензії, гіперкаліємії та зниження функції нирок (включаючи
гостру ниркову недостатність). Тому подвійна блокада РААС шляхом одночасного
прийому інгібіторів АПФ, блокаторів рецепторів ангіотензину ІІ або аліскірену
не рекомендована (див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші
види взаємодій»). Якщо лікування з одночасним застосуванням двох блокаторів
РААС вважається абсолютно необхідним, воно може відбуватися тільки під наглядом
спеціаліста та за умови частого ретельного моніторингу функції нирок, рівня
електролітів та артеріального тиску. Інгібітори АПФ та блокатори рецепторів
ангіотензину ІІ не слід застосовувати одночасно пацієнтам з діабетичною
нефропатією.

Пацієнтам, хворим на цукровий
діабет, або з нирковою недостатністю (швидкість клубочкової фільтрації
< 60 мл/хв/1,73 м2) одночасний
прийом з аліскіреном протипоказаний (див розділи «Протипоказання» та «Взаємодія
з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій»).

Первинний альдостеронізм. Пацієнти з первинним гіперальдостеронізмом зазвичай не відповідатимуть на
лікування антигіпертензивними препарами, які діють шляхом інгібування
ренін-ангіотензинової системи. Тому, призначення даного лікарського засобу не
рекомендоване.

Допоміжні речовини.

До складу препарату входить лактоза, тому
пацієнтам з рідкою спадковою непереносимістю галактози, синдромом мальабсорбції
глюкози-галактози, недостатністю лактази Лаппа не рекомендується приймати периндоприлу тертбутиламін.

Застосування у період вагітності або
годування груддю.

Вагітність. Застосування інгібіторів АПФ протипоказане у період вагітності (див.
розділ «Протипоказання»). Лікарський засіб не слід застосовувати вагітним або
жінкам, які планують завагітніти. Якщо під час лікування підтверджується
вагітність, застосування лікарського засобу необхідно негайно припинити і
замінити іншим лікарським засобом, дозволеним для застосування  вагітним.

Епідеміологічні дані щодо ризику виникнення
тератогенного ефекту внаслідок прийому інгібіторів АПФ під час І триместру
вагітності не остаточні, тому незначного підвищення ризику не можна виключати.
Відомо, що прийом інгібіторів АПФ під час ІІ та ІІІ триместрів вагітності
призводить до фетотоксичності та неонатальної токсичності.

Якщо жінка приймала інгібітор АПФ під час ІІ
триместру вагітності, дитині рекомендовано провести ультразвукове дослідження
функції нирок та кісток черепа. Новонароджені, матері яких приймали інгібітори
АПФ у період вагітності, мають знаходитися під ретельним наглядом через
можливість виникнення артеріальної гіпотензії.

Годування груддю. Не рекомендується застосування периндоприлу тертбутиламіну у період годування
груддю у зв’язку з відсутністю даних щодо його проникнення у
грудне молоко. Під час годування груддю бажано призначити альтернативне
лікування із більш дослідженим профілем безпеки, особливо під час годування
новонародженого або недоношеного немовляти.

Фертильність. Вплив на репродуктивну здатність або фертильність відсутній.

Здатність впливати на швидкість реакції
при керуванні автотранспортом або іншими механізмами.

Периндоприлу
тертбутиламін не проявляє прямого впливу на здатність керувати транспортними засобами або працювати
з іншими механізмами. Але у деяких пацієнтів можуть виникати індивідуальні
реакції, пов’язані зі зниженням артеріального тиску, особливо на початку лікування
або при одночасному застосуванні з іншими антигіпертензивними препаратами. Як результат,
здатність керувати транспортними засобами або працювати з іншими механізмами
може бути зниженою.

Спосіб застосування та дози.

Хітен рекомендовано приймати перорально 1 раз на добу, запиваючи достатньою
кількістю рідини (наприклад води) вранці перед прийомом їжі.

Дозу препарату необхідно підбирати індивідуально згідно з індивідуальними
особливостями пацієнта та показниками артеріального тиску.

Артеріальна
гіпертензія. Периндоприл
можна застосовувати як монотерапію або у комбінації з іншими фармакологічними
класами антигіпертензивних препаратів.

Початкова доза. Рекомендована
початкова доза становить 4 мг 1 раз на добу, вранці. У пацієнтів з дуже
активною ренін-ангіотензин-альдостероновою системою (зокрема з реноваскулярною
артеріальною гіпертензією, дефіцитом натрію та/або дегідратацією, серцевою
декомпенсацією або тяжкою формою артеріальної гіпертензії, а також у
пацієнтів літнього віку) може спостерігатися надмірне зменшення артеріального тиску після прийому
першої дози. Тому початок лікування таких пацієнтів повинен проходити під
ретельним наглядом лікаря, а початкова рекомендована доза становить 2 мг (1/2 таблетки препарату Хітен –  4 мг).

Підтримуюча доза. Через 1 місяць лікування доза
препарату може бути збільшена до 8 мг на добу.

На початку лікування периндоприлом може розвинутися артеріальна гіпотензія.
Це найбільш вірогідно для пацієнтів, які одночасно застосовують діуретики.
Оскільки у цих пацієнтів може спостерігатися дегідратація та/або надлишкове
виведення натрію хлориду, препарат необхідно застосовувати з обережністю. Якщо
це можливо, прийом діуретиків слід припинити за 2-3 доби до початку терапії
периндоприлом. Пацієнтам з артеріальною гіпертензією, які не можуть припинити
застосування діуретиків, терапію Хітеном потрібно розпочинати з дози
2 мг. Необхідно проводити моніторинг функції нирок та рівня калію в
сироватці крові. Подальший режим дозування периндоприлу слід встановлювати
відповідно до показників артеріального тиску. У разі необхідності можна
поновити терапію діуретиками.

Пацієнтам літнього віку лікування
слід розпочинати у дозі 2 мг, яку через 1 місяць від початку лікування
поступово можна збільшувати від 4 мг, а потім до 8 мг, залежно від
функції нирок (див. таблицю).

Серцева
недостатність (для таблеток по 4 мг). Лікування периндоприлом у комбінації з
некалійзберігаючими діуретиками та/або дигоксином та/або бета-блокаторами
рекомендовано розпочинати під ретельним медичним наглядом. Початкова доза
становить 2 мг зранку. Через 2 тижні, за умов доброї переносимості, дозу
підвищувати до 4 мг на добу. При коригуванні дози необхідно враховувати
клінічну реакцію кожного окремого пацієнта.

Пацієнтам із тяжкою серцевою недостатністю та таким, які відносяться до
групи високого ризику (пацієнти з порушенням функції нирок та схильністю до
розвитку електролітного дисбалансу, пацієнти, які одночасно застосовують
діуретики та/або судинорозширювальні засоби), прийом препарату слід розпочинати
під ретельним медичним наглядом.

У разі можливості, перед початком лікування периндоприлом пацієнтів з
високим ризиком виникнення симптоматичної гіпотензії, наприклад з надлишковим
виведенням солі з або без гіпонатріємії, з гіповолемією або які отримують
інтенсивну терапію діуретиками, необхідно провести корекцію вищезазначених
станів. Необхідно ретельно контролювати артеріальний тиск, функцію нирок і
рівень калію в сироватці крові як перед початком, так і протягом лікування
периндоприлом.

Запобігання
виникненню повторного інсульту у пацієнтів із цереброваскулярними
захворюваннями. Рекомендована початкова доза становить 2 мг (½ таблетки Хітен 4 мг).
Через  2 тижні лікування дозу збільшують
до 4 мг. Якщо через 2 тижні лікування препаратом у дозуванні 4 мг пацієнт
потребує додаткового контролю артеріального тиску, можна призначити додатково 1 таблетку
індапаміду. Лікування можна розпочати будь-коли у термін від 2 тижнів до
кількох років після первинного інсульту.

Запобігання
серцево-судинним ускладненням у пацієнтів із документованою стабільною
ішемічною хворобою серця.  Застосування
препарату Хітен розпочинати із
дози 4 мг, потім через 2 тижні, за умови доброї переносимості та з урахуванням
функції нирок, дозу підвищувати до 8 мг.

Хворим літнього віку призначати
початкову дозу 2 мг на добу протягом 1 тижня, потім 4 мг 1 раз на
добу протягом наступного тижня, надалі підвищувати до 8 мг 1 раз на добу
залежно від функції нирок (див. таблицю). Дозу можна збільшувати тільки за
умови доброї переносимості більш низької дози.

Пацієнти з порушенням функції нирок. Дозування для пацієнтів з порушенням
функції нирок залежить від кліренсу креатиніну (див. таблицю 1).

Таблиця 1

Коригування дози при нирковій недостатності

Кліренс
креатиніну (мл/хв)

Рекомендована
доза

СІCR ≥60

4 мг на добу

30< СІCR <60

2 мг на добу

15< СІCR <30

2 мг через день

Пацієнти,
яким проводять гемодіаліз*, СІCR< 15

2 мг у
день проведення діалізу

* - Кліренс периндоприлату при діалізі становить 70 мл/хв. Пацієнти,
яким проводять гемодіаліз, повинні приймати дозу після завершення діалізу.

Пацієнти з
порушенням функції печінки. Необхідність у коригуванні дози для пацієнтів із
порушеннями функції печінки відсутня.

Діти.

Ефективність та
безпека застосування дітям до 18 років не встановлена.
Наявна інформація зазначена у розділі «Фармакодинаміка», але надати
обґрунтовані  рекомендації щодо дозування
неможливо. Тому
периндоприл призначати дітям не рекомендується.

Передозування.

Інформації про передозування периндоприлу недостатньо. Симптоми, пов’язані
з передозуванням інгібіторів АПФ, можуть бути такими: артеріальна
гіпотензія, циркуляторний шок, порушення електролітного балансу, ниркова
недостатність, гіпервентиляція, тахікардія, пальпітація, брадикардія,
запаморочення, тривожність, кашель тощо.

При передозуванні рекомендується внутрішньовенне введення розчину натрію
хлориду 0,9 %    (9 мг/мл). У разі виникнення артеріальної гіпотензії пацієнту необхідно надати горизонтального положення з низьким узголів’ям. У разі можливості слід забезпечити
пацієнту інфузії ангіотензину ІІ та/або внутрішньовенне введення катехоламінів.
Периндоприл можна видалити із системного кровообігу за допомогою гемодіалізу (див. розділ «Особливості застосування»). У разі виникнення резистентної до лікування
брадикардії показане застосування штучного водія ритму. Необхідно
встановити постійний моніторинг за основними показниками життєдіяльності,
концентрацією електролітів та креатиніну у сироватці крові.

Побічні
реакції.

Профіль безпеки периндоприлу відповідає профілю
безпеки інгібіторів АПФ.

Найчастішими побічними реакціями, які
спостерігалися під час застосування периндоприлу у ході клінічних досліджень,
є: запаморочення, головний біль, парестезії, вертиго, порушення зору, дзвін у
вухах, артеріальна гіпотензія, кашель, задишка, біль у животі, запор, діарея,
спотворення смаку (дисгевзія), диспепсія, нудота, блювання, свербіж, шкірні
висипання, судоми м’язів, астенія.

При застосуванні периндоприлу під
час клінічних досліджень та у післяреєстраційний період спостерігалися побічні
ефекти, зазначені нижче, з такою частотою виникнення: дуже часто (≥ 1/10), часто (≥ 1/100, <1/10), нечасто
(≥ 1/1000, <1/100), рідко (≥ 1/10000, <1/1000), дуже
рідко    (< 1/10000), частота невідома
(не можна визначити згідно з наявною інформацією).

Таблиця 2.

MedDRA

Класи систем органів

Побічні реакції

Частота

З боку системи крові та
лімфатичної системи

Еозинофілія

Нечасто*

Агранулоцитоз або панцитопенія

Дуже рідко

Зниження рівня гемоглобіну та гематокриту

Дуже рідко

Лейкопенія/нейтропенія

Дуже рідко

Гемолітична анемія у пацієнтів
з уродженою недостатністю глюкозо-6-фосфатдегідрогенази (див. розділ
«Особливості застосування»)

Дуже рідко

Тромбоцитопенія

Дуже рідко

Порушення
метаболізму та обміну речовин

Гіпоглікемія (див. розділи
«Особливості застосування» і «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші
види взаємодій»)

Нечасто*

Гіперкаліємія, яка зникає після
відміни препарату (див. розділ «Особливості застосування»)

Нечасто*

Гіпонатріємія

Нечасто*

Психічні
розлади

Зміни настрою

Нечасто

Порушення сну

Нечасто

Депресія

Нечасто

З боку ендокринної системи

Синдром неадекватної секреції
антидіуретичних гормонів (СНСАДГ)

Рідко

З боку
нервової системи

Запаморочення

Часто

Головний біль

Часто

Парестезія

Часто

Вертиго

Часто

Сонливість

Нечасто*

Непритомність

Нечасто*

Сплутаність свідомості

Дуже рідко

З боку
органів зору

Порушення зору

Часто

З боку
органів слуху та лабіринту

Дзвін у вухах

Часто

З боку серця

Пальпітація

Нечасто*

Тахікардія

Нечасто*

Стенокардія (див. розділ «Особливості застосування»)

Дуже рідко

Аритмія

Дуже рідко

Інфаркт міокарда може виникати внаслідок надмірного зниження артеріального тиску у пацієнтів з
високим ризиком (див. розділ «Особливості застосування»)

Дуже рідко

З боку
судинної системи

Гіпотензія (та пов’язані з нею симптоми)

Часто

Васкуліт

Нечасто*

Припливи жару

Рідко

Інсульт може виникати внаслідок
надмірного зниження артеріального
тиску у пацієнтів з високим ризиком (див. розділ «Особливості
застосування»)

Дуже рідко

Синдром Рейно (зміна кольору,
оніміння пальців рук та ніг)

Частота
невідома

Розлади з
боку респіраторної системи, органів грудної клітки та середостіння

Кашель

Часто

Задишка

Часто

Бронхоспазм

Нечасто

Еозинофільна пневмонія

Дуже рідко

Риніт

Дуже рідко

З боку
шлунково-кишкового тракту

Біль у животі

Часто

Запор

Часто

Діарея

Часто

Спотворення смаку (дисгевзія)

Часто

Диспепсія

Часто

Нудота

Часто

Блювання

Часто

Сухість у роті

Нечасто

Панкреатит

Дуже рідко

З боку
гепатобіліарної системи

Цитолітичний або холестатичний гепатит (див. розділ «Особливості
застосування»)

Дуже рідко

З боку шкіри

Свербіж

Часто

Шкірні висипання

Часто

Кропив’янка (див. розділ «Особливості застосування»)

Нечасто

Ангіоневротичний набряк
обличчя, кінцівок, губ, слизових оболонок, язика, голосової щілини та/або
гортані (див. розділ «Особливості застосування»)

Нечасто

Реакції фоточутливості

Нечасто*

Пемфігоїд

Нечасто*

Гіпергідроз

Нечасто

Мультиформна еритема

Дуже рідко

Посилення симптомів псоріазу

Рідко

З боку скелетно-м’язової

системи та сполучної

тканини

Судоми м’язів

Часто

Артралгія

Нечасто*

Міалгія

Нечасто*

З боку нирок
та системи сечовиділення

Ниркова недостатність

Нечасто

Анурія/олігурія

Рідко

Гостра ниркова недостатність

Рідко

З боку
репродуктивної системи та молочних залоз

Еректильна дисфункція

Нечасто

Загальні

розлади

Астенія

Часто

Біль у грудній клітці

Нечасто*

Нездужання

Нечасто*

Периферичні набряки

Нечасто*

Гіпертермія

Нечасто*

Дослідження

Підвищення рівня сечовини у
крові

Нечасто*

Підвищення креатиніну у плазмі крові

Нечасто*

Підвищення рівня білірубіну у
плазмі крові

Рідко

Підвищення рівня печінкових ферментів

Рідко

Ушкодження, отруєння та ускладнення прийому

Падіння

Нечасто*

*Частоту було розраховано за даними
клінічних досліджень для побічних реакцій, які було виявлено на основі
спонтанних повідомлень

Клінічні дослідження

У міжнародному мультицентровому рандомізованому подвійному сліпому плацебо-
контрольованому клінічному дослідженні, що тривало 4 роки за участю 12218
пацієнтів віком від 18 років було систематизовано інформацію тільки про
серйозні випадки побічних реакцій. У невеликої кількості пацієнтів було
виявлено серйозні побічні реакції: 16 (0,3 %) з 6122 пацієнтів у групі
периндоприлу та 12 (0,2 %) з 6107 пацієнтів у групі пацієнтів, які
отримували плацебо. Серед пацієнтів, які отримували периндоприл, гіпотензія спостерігалася
у 6 пацієнтів, ангіоневротичний набряк – у 3 пацієнтів та раптова зупинка
серця – у 1 пацієнта. Пацієнти, які припинили участь у дослідженні,
6,0 % (n=366) скаржились на кашель, артеріальну
гіпотензію або будь-яку іншу непереносимість периндоприлу порівняно з
2,1 % (n=129) пацієнтів, які приймали плацебо.

Повідомлення про підозрювані побічні реакції. Повідомляти
про підозрювані побічні реакції після реєстрації лікарського засобу важливо. Це
дасть змогу продовжувати моніторинг співвідношення користь/ризик. Прохання до
медичних працівників повідомляти про підозрювані побічні реакції через
національну систему повідомлень.

Термін придатності.

2 роки.

Після відкриття
алюмінієвого пакета термін придатності становить 60 днів.

Умови
зберігання.

Зберігати в
недоступному для дітей місці при температурі не вище 25 °C.

Блістери необхідно зберігати в алюмінієвому пакеті та в пачці з картону.

Упаковка.

Таблетки по 4 мг, по 10 таблеток у блістері. По 3 блістери разом з 1
саше силікагелю, запаковані у тришаровий алюмінієвий пакет. По 1 пакету у пачці
з картону.

Таблетки по 8 мг по 10 таблеток у блістері. По 3 блістери разом з 1
саше силікагелю, запаковані у тришаровий алюмінієвий пакет. По 1 пакету у пачці
з картону.

Категорія
відпуску. За рецептом.

Виробник.

Ауробіндо Фарма Лімітед (Юніт ІІІ)/Aurobindo
Pharma Limited (Unit III).

Місцезнаходження
виробника та його адреса місця провадження діяльності.

Сарвей № 313, №
314 Блоки I, II, III та IV Бачупалі Віладж, Кутубуллапур Мандал, Ранджа Реді
Дістрікт (А.Р), Індія/Survey No 313, 314, Block I, II, III, IV, Bachupally Village, Quthubullapur Mandal, Ranga Reddy District (A.P), India.