ІНСТРУКЦІЯ

для медичного застосування лікарського засобу

НЕКСПРО-20, НЕКСПРО-40

(NEXPRO-20, NEXPRO-40)

Склад:

діюча речовина: esomeprazole;

1 таблетка містить езомепразолу (у вигляді
езомепразолу магнію кишковорозчинних пелет) 20 мг або 40 мг;

допоміжні
речовини:
цукор сферичний, етилцелюлоза, магнію стеарат, повідон, магнію оксид легкий,
метакрилатного сополімеру дисперсія, діетилфталат, тальк, целюлоза
мікрокристалічна, лактози моногідрат, крохмаль кукурудзяний, коповідон,
поліетиленгліколь 8000, кросповідон, кремнію діоксид колоїдний безводний,
гіпромелоза,  титану діоксид (Е 171), заліза
оксид червоний (Е 172), чорнила чорні OPACODE S-1-1-17823:
шелак, заліза оксид чорний (Е 172), пропіленгліколь, амонію гідроксид.

Лікарська
форма. Таблетки, вкриті оболонкою, кишковорозчинні.

Основні
фізико-хімічні властивості:

таблетки по 20 мг: круглі, двоопуклі
таблетки, вкриті оболонкою червоно-коричневого кольору, з написом «20» чорного кольору
з одного боку та гладенькі з іншого боку;

таблетки по 40 мг: круглі, двоопуклі таблетки, вкриті оболонкою
червоно-коричневого кольору, з написом «40» чорного кольору з одного боку та
гладенькі з іншого боку.

Фармакотерапевтична
група.

Засоби
для лікування пептичної виразки та гастроезофагеальної рефлюксної хвороби.
Інгібітори протонної помпи. Код АТХ А02В С05.

Фармакологічні властивості.

Фармакодинаміка.

Езомепразол є S-ізомером омепразолу, який знижує
секрецію шлункового соку завдяки специфічно направленому механізму дії.  Він є специфічним інгібітором протонного
насоса у парієтальній клітині. R- та S-ізомери омепразолу мають однакову
фармакодинамічну активність.

Езомепразол є слабкою основою, він концентрується та
переходить в активну форму у висококислотному середовищі секреторних канальців
парієтальної клітини, де він інгібує фермент Н+К+-АТФази
– кислотного насоса, а також пригнічує базальну та стимульовану  секрецію кислоти.

Вплив на секрецію
шлункового соку

Після перорального прийому 20 мг і 40 мг езомепразолу
дія настає протягом години. Після повторного прийому 20 мг езомепразолу 1 раз
на добу протягом 5 днів середній пік викиду кислоти після стимуляції
пентагастрином знижується на 90 % при визначенні цього показника через 6-7
годин після прийому дози на 5-й день.

Через 5 днів прийому езомепразолу по 20 мг і 40 мг
перорально рівень рН  шлунка був більшим     4 у середньому
протягом 13 і 17 годин відповідно та більше 24 годин – у пацієнтів із
симптоматичним рефлюкс-езофагітом. Частина пацієнтів, у яких рівень рН шлунка
був більшим    4 протягом 8, 12 і 16 годин відповідно, після прийому
20 мг езомепразолу становив 76 %, 54 % та 24 %. Відповідні пропорції для езомепразолу 40 мг становили
97 %, 92 % та 56 %.

При використанні AUC непрямого показника плазмової
концентрації була показана залежність пригнічення секреції кислоти від
експозиції препарату.

Терапевтичні ефекти пригнічення секреції
кислоти

Лікування рефлюкс-езофагіту езомепразолом 40 мг було
успішним приблизно у 70 % хворих після 4 тижнів лікування та у 93 % – після 8
тижнів лікування.

Застосування езомепразолу 20 мг двічі на добу протягом
одного тижня разом із відповідними антибіотиками призводило до успішної
ерадикації Helicobacter pylori приблизно у 90 % хворих. Після такого
лікування протягом одного тижня не було необхідності у проведенні подальшої
монотерапії антисекреторними препаратами для успішного загоєння виразки та
усунення симптомів неускладненої виразки дванадцятипалої кишки.

Інші ефекти,
пов’язані з пригніченням секреції кислоти

У період застосування антисекреторних препаратів
концентрація гастрину у плазмі крові збільшується у відповідь на зниження
секреції кислоти.

Збільшення кількості ECL-клітин, можливо, пов’язано з
підвищенням рівня гастрину у плазмі крові, що спостерігалось у деяких пацієнтів
при довготривалому застосуванні езомепразолу.

Були отримані повідомлення про кілька випадків
підвищення частоти виникнення гранулярних кіст у шлунку при тривалому
застосуванні антисекреторних препаратів. Ці явища є фізіологічним наслідком
тривалого пригнічення секреції кислоти і мають доброякісний та оборотний
характер.

Зниження секреції шлункового соку внаслідок
застосування будь-якого інгібітору протонного насоса збільшує у шлунку
кількість бактерій, присутніх у гастроінтестинальному тракті у нормі. Лікування інгібіторами
протонного насоса може призводити до підвищення ризику  гастроінтестинальної інфекції,  спричиненої, наприклад, Salmonella або Campilobacter.

Фармакокінетика.

Езомепразол є кислотолабільним і застосовується
перорально у кишковорозчинній оболонці. Конверсія в R-ізомер in vivo є
незначною. Абсорбція езомепразолу відбувається швидко, максимальні концентрації
у плазмі крові досягаються приблизно через 1-2 години після прийому дози.
Абсолютна біодоступність становить 64 % після разової дози 40 мг і зростає до
89 % після повторного прийому 1 раз на добу. 20 мг езомепразолу відповідає
значенню 50 % і 68 %. Об’єм розподілу у здорових добровольців у стані рівноваги
становить 0,22 л/кг маси тіла. Езомепразол на 97 % зв’язується з протеїнами
плазми.

Прийом їжі уповільнює та зменшує абсорбцію
езомепразолу, однак це не впливає на
секрецію кислоти шлункового соку.

Метаболізм і виведення

Езомепразол повністю метаболізується за допомогою
цитохромної системи Р450 (CYP).  Основна
частина метаболізму езомепразолу залежить від поліморфного CYP2С19,  що відповідає за виникнення гідрокси- і
дезметилметаболітів езомепразолу. Інша частина залежить від другої специфічної
ізоформи, CYP3А4, яка відповідає за виникнення езомепразолсульфону – головного
метаболіту у плазмі крові.

Параметри,
наведені нижче, головним чином
відображають фармакокінетику в осіб із функціональним ферментом CYP2С19
(екстенсивних метаболізаторів).

Загальний кліренс плазми крові становить близько 17
л/годину після разової дози та близько

9 л/годину – після повторного прийому. Період
напіввиведення з плазми становить близько

1,3 години після повторного прийому дози 1 раз на
добу. Фармакокінетику езомепразолу вивчали у дозах до 40 мг двічі на добу.  Площа, обмежена кривою залежності
концентрації у плазмі крові від часу, збільшується при повторному прийомі
езомепразолу. Це збільшення є дозозалежним і спричиняє більш ніж дозопропорційні
збільшення AUC після повторного застосування. Ці часозалежність та
дозозалежність пояснюються зниженням метаболізму першого проходження та
системним кліренсом, пов’язаним із пригніченням ферменту CYP2С19 езомепразолом
та/або його сульфметаболітом. Езомепразол повністю виводиться із плазми між
дозами без тенденції до акумуляції при прийомі препарату 1 раз на добу.

Основні метаболіти езомепразолу не впливають на
секрецію шлункового соку. Близько 80 % пероральної дози езомепразолу виводиться
у формі метаболітів із сечею, інші – з фекаліями. Менше 1 % початкової лікарської речовини
виявляється у сечі.

Особливі групи
хворих

Приблизно 2,9±1,5 % групи пацієнтів мають
недостатність ферменту CYP2С19 (їх називають слабкими метаболізаторами). У цих
осіб метаболізм езомепразолу, відповідно, здебільшого здійснюється CYP3А4.
Після повторного прийому 1 раз на добу 40 мг езомепразолу середнє значення
площі, обмеженої кривою залежності концентрації у плазмі крові від часу, у
слабких метаболізаторів приблизно на 100 % вища, ніж в осіб з нормальним функціонуванням
ферменту CYP2С19 (екстенсивних метаболізаторів). Середня максимальна
концентрація у плазмі крові збільшується приблизно на 60 %. Ці результати не
мають жодного впливу на дозування езомепразолу.

Метаболізм езомепразолу не зазнає суттєвих змін у пацієнтів
літнього віку (від 71 до 80 років).

Після разової дози езомепразолу 40 мг середнє значення
площі, обмеженої кривою залежності концентрації у плазмі крові від часу, у
жінок на 30 % вище порівняно з чоловіками. Жодної різниці, пов’язаної зі
статтю, не спостерігалось при повторному прийомі препарату 1 раз на добу. Ці
результати не впливають на дозування езомепразолу.

Пацієнти з порушенням функції печінки/нирок

Метаболізм езомепразолу у пацієнтів зі слабкою та
помірною дисфункцією печінки може бути порушеним. Швидкість метаболізму
знижується у пацієнтів з тяжкими порушеннями функції печінки, що призводить до
збільшення площі, обмеженої кривою залежності концентрації у плазмі крові від
часу, в 2 рази. Таким чином, максимальна доза для пацієнтів із серйозними
порушеннями функції печінки становить 20 мг. Езомепразол та його метаболіти не
мають тенденції до кумуляції під час прийому препарату 1 раз на добу.

Досліджень у хворих із порушеною функцією нирок не
проводили. Оскільки нирки відповідають за виведення метаболітів езомепразолу, а не
головної початкової сполуки, зміни у метаболізмі у хворих з порушенням
функції нирок не очікуються.

Застосування у педіатрії

Діти  віком 12-18 років: після багаторазового
застосування 20 мг та 40 мг езомепразолу загальний  вплив
та час досягнення максимальної концентрації препарату у плазмі був таким
же, як  і у дорослих.

Клінічні характеристики.

Показання.

Дорослі

Гастроезофагеальна рефлюксна хвороба (ГЕРХ):

- лікування ерозивного рефлюкс-езофагіту;

- довготривале лікування пацієнтів з
вилікуваним езофагітом з метою запобігання рецидиву;

- симптоматичне лікування гастроезофагеальної
рефлюксної хвороби (ГЕРХ).

У поєднанні з
відповідними антибактеріальними лікувальними засобами для ерадикації Helicobacter pylori:

- лікування виразки дванадцятипалої кишки, зумовленої
Helicobacter pylori;

- запобігання рецидиву
пептичних виразок у пацієнтів з виразками, зумовленими Helicobacter pylori.

Пацієнти, які потребують
тривалого застосування нестероїдних протизапальних препаратів (НПЗП):

- загоєння виразок шлунка, зумовлених
застосуванням НПЗП;

- профілактика виразок шлунка та
дванадцятипалої кишки, зумовлених застосуванням НПЗП, у пацієнтів, які належать
до групи ризику.

Тривале
лікування після внутрішньовенного застосування препарату для профілактики
рецидиву кровотечі з пептичних виразок.

Лікування
синдрому Золлінгера-Еллісона.

Діти віком від 12 років:

Гастроезофагеальна рефлюксна хвороба (ГЕРХ):

- лікування ерозивного рефлюкс-езофагіту;

- довготривале лікування пацієнтів з вилікуваним
езофагітом з метою запобігання рецидиву;

- симптоматичне лікування гастроезофагеальної
рефлюксної хвороби (ГЕРХ).

У поєднанні з
антибіотиками при лікуванні виразки дванадцятипалої кишки, зумовленої
Helicobacter pylori.

Протипоказання.

Підвищена чутливість до діючої речовини, заміщених
бензимідазолів або до будь-якої з допоміжних речовин.

Езомепразол
не слід застосовувати одночасно з нелфінавіром (див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та
інші види взаємодій»).

Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій.

Вплив
езомепразолу на фармакокінетику інших препаратів

Інгібітори
протеази

Відзначалась взаємодія омепразолу з
деякими інгібіторами протеази. Клінічна значущість та механізми таких
зареєстрованих взаємодій не завжди відомі. Підвищені рівні рН шлункового соку в
період лікування омепразолом можуть змінювати всмоктування інгібіторів
протеази. Інший можливий механізм взаємодії полягає у пригніченні активності
CYP2C19.

Повідомлялося, що при супутньому застосуванні з омепразолом
рівні атазанавіру та нелфінавіру у сироватці крові знижувалися, тому їх одночасне
застосування не рекомендується. При супутньому застосуванні омепразолу (40 мг
один раз на добу) разом з атазанавіром 300 мг/ритонавіром 100 мг у здорових
добровольців експозиція атазанавіру істотно знижувалася (значення AUC, Cmax
та Cmin зменшувалися приблизно на 75 %). Збільшення дози
атазанавіру до 400 мг не компенсувало впливу омепразолу на експозицію
атазанавіру. При супутньому застосуванні омепразолу (20 мг на добу) з
атазанавіром 400 мг/ритонавіром 100 мг у здорових добровольців відзначалось зниження експозиції
атазанавіру приблизно на 30 % порівняно з експозицією, відзначеною при щоденному застосуванні 300
мг атазанавіру/100 мг ритонавіру без омепразолу в дозі 20 мг на добу. Супутнє
застосування омепразолу (40 мг на добу) призводило до зменшення середніх
значень AUC, Cmax та Cmin нелфінавіру на 36-39 %, а
середні значення AUC, Cmax та Cmin фармакологічно
активного метаболіту М8 знижувалися на 75-92 %. Через подібність
фармакодинамічних ефектів та фармакокінетичних властивостей омепразолу та
езомепразолу не рекомендується застосовувати езомепразол одночасно з
атазанавіром (див. розділ «Особливості застосування»); супутнє застосування
езомепразолу з нелфінавіром протипоказане (див. розділ «Протипоказання»).

У ході супутньої терапії омепразолом (40 мг на добу)
повідомляли, що при застосуванні саквінавіру (у поєднанні з ритонавіром) його рівні в
сироватці крові зростали (80-100 %). Лікування омепразолом у дозі 20 мг на
добу не впливало на експозицію дарунавіру (у поєднанні з ритонавіром) та
ампренавіру (у поєднанні з ритонавіром). Лікування езомепразолом у дозі 20 мг
на добу не впливало на експозицію ампренавіру (у поєднанні з ритонавіром та
без нього).
Лікування омепразолом у дозі 40 мг на добу не впливало на експозицію лопінавіру
(у поєднанні з ритонавіром).

Метотрексат

У деяких пацієнтів спостерігалося підвищення рівнів
метотрексату на тлі одночасного застосування з
інгібіторами протонного насоса.

При призначенні метотрексату у високих дозах слід
розглянути можливість тимчасової відміни езомепразолу.

Такролімус

При одночасному застосуванні езомепразолу повідомляли про збільшення рівня такролімусу в сироватці
крові. Потрібно проводити посилений моніторинг концентрації такролімусу, а
також функції нирок (кліренс креатиніну); при необхідності –
відкоригувати дозування такролімусу.

Лікарські
засоби, всмоктування яких залежить від рН

Пригнічення шлункової кислотності під час лікування
езомепразолом та іншими препаратами групи ІПП може знижувати або підвищувати
абсорбцію лікарських засобів, всмоктування яких залежить від рН шлунка. Як і у
випадку з іншими лікарськими препаратами, що зменшують внутрішньошлункову
кислотність, абсорбція таких препаратів, як кетоконазол, ітраконазол,
а також ерлотиніб, може зменшуватися, тоді як всмоктування таких препаратів як
дигоксин може  підвищуватися під час
лікування езомепразолом. Одночасне застосування омепразолу (20 мг на добу) та
дигоксину у здорових добровольців підвищувало біодоступність дигоксину на
10 % (у двох із десяти досліджуваних осіб – до 30 %). Рідко
реєструвалися випадки токсичності, спричиненої застосуванням дигоксину. Проте
слід дотримуватися обережності при призначенні високих доз езомепразолу
пацієнтам літнього віку. Необхідно посилити терапевтичний лікарський моніторинг
дигоксину.

Лікарські
засоби, що метаболізуються з участю CYP2C19

Езомепразол є інгібітором CYP2C19, основного ферменту,
що метаболізує езомепразол. Відповідно, при комбінації езомепразолу з
препаратами, що метаболізуються з участю CYP2C19, такими як діазепам,
циталопрам, іміпрамін, кломіпрамін, фенітоїн тощо, концентрації цих препаратів
у плазмі крові можуть зростати та може виникнути потреба у зменшенні їх дози.
Це, зокрема, слід мати на увазі, якщо езомепразол призначати
для застосування у режимі «за потребою».

Діазепам

Супутнє застосування езомепразолу в дозі 30 мг
призводило до зниження кліренсу діазепаму, субстрату CYP2C19, на 45 %.

Фенітоїн

При супутньому застосуванні езомепразолу в дозі
40 мг у хворих на епілепсію відзначалося зростання мінімальної концентрації фенітоїну у плазмі крові на 13 %.
Рекомендується контролювати рівень фенітоїну у плазмі крові на початку
терапії езомепразолом або у разі її скасування.

Вориконазол

Застосування омепразолу (40 мг 1 раз на добу) збільшувало Cmax
та AUCτ вориконазолу (субстрату CYP2C19) на 15 % та
41 % відповідно.

Цилостазол

Омепразол, а також езомепразол діють як інгібітори
CYP2C19. У ході перехресного дослідження застосування омепразолу у дозі 40 мг
здоровим добровольцям підвищувало Cmax та AUC цилостазолу на
18 % та 26 % відповідно, а одного з його активних метаболітів – на
29 % та 69 % відповідно.

Цизаприд

У здорових
добровольців при супутньому застосуванні з езомепразолом (40 мг) площа під
кривою залежності концентрації цизаприду в плазмі крові від часу (AUC) зростала
на 32 %, а період його напіввиведення (t½) зростав на 31 %,
але значного зростання максимального рівня цизаприду у плазмі крові не спостерігалося. Незначного подовження
інтервалу QTc, яке спостерігалося при монотерапії цизапридом, при супутньому
застосуванні цизаприду з езомепразолом не відзначалося (див.
також розділ «Особливості
застосування»).

Варфарин

У клінічному дослідженні було
показано, що при супутньому застосуванні езомепразолу у дозі 40 мг у пацієнтів
на тлі терапії варфарином час коагуляції залишався у прийнятних межах. Однак у
післяреєстраційному періоді повідомляли про декілька окремих випадків
клінічно значущого підвищення індексу міжнародного нормалізованого
співвідношення (INR) під час супутнього застосування цих лікарських засобів.
Рекомендовано моніторинг на початку та після закінчення спільного застосування
езомепразолу на тлі терапії варфарином або іншими похідними кумарину.

Клопідогрель

Результати фармакокінетичної (ФК)/фармакодинамічної
(ФД) взаємодії між клопідогрелем (навантажувальна  доза 300 мг/підтримуюча доза 75 мг на добу) та езомепразолом (перорально    40 мг на добу), отримані у ході проведення досліджень
з участю здорових добровольців, показали зниження експозиції активного метаболіту
клопідогрелю в середньому на 40 % і зниження максимального показника
інгібування (індукованої АДФ) агрегації тромбоцитів у середньому на 14 %.

Під час проведення дослідження з участю здорових
добровольців, коли
клопідогрель застосовували разом з езомепразолом та ацетилсаліциловою кислотою
(АСК) у фіксованій комбінації доз (20 мг + 81 мг відповідно)
порівнянно із застосуванням клопідогрелю у вигляді
монотерапії,  відзначалося зниження експозиції активного
метаболіту клопідогрелю майже на 40 %.

Однак максимальні рівні інгібування
(індукованої АДФ) агрегації тромбоцитів у цих осіб були однаковими у групі застосування
клопідогрелю як монотерапії у групі застосування клопідогрелю разом з езомепразолом і АСК.

У спостережних і клінічних
дослідженнях отримано суперечливі дані щодо клінічних аспектів ФК/ФД взаємодії
езомепразолу стосовно основних серцево-судинних явищ. Як запобіжний захід одночасного застосування
езомепразолу та клопідогрелю необхідно уникати.

Досліджувані
лікарські засоби без клінічно значущої взаємодії

Амоксицилін і
хінідин

Було відзначено, що езомепразол не чинив
клінічно значущого впливу на фармакокінетику амоксициліну або хінідину.

Напроксен або
рофекоксиб

Протягом короткочасних
досліджень супутнього застосування езомепразолу з напроксеном або
рофекоксибом  жодної фармакокінетичної
взаємодії помічено не було.

Вплив інших
лікарських засобів на фармакокінетику езомепразолу

Лікарські
засоби, які пригнічують активність CYP2C19 та/або CYP3A4

Езомепразол метаболізується за допомогою ферментів
CYP2C19 та CYP3A4. Супутнє застосування езомепразолу та інгібітору CYP3A4
кларитроміцину (500 мг двічі на добу) призводить до подвоєння експозиції (AUC)
езомепразолу. Супутнє застосування езомепразолу та комбінованого інгібітору
CYP2C19 та CYP3A4 може призвести до більш ніж двократного зростання експозиції
езомепразолу. Інгібітор CYP2C19 та CYP3A4 вориконазол призводив до підвищення
AUCτ омепразолу на 280 %. Корекція дози езомепразолу, як правило, не
потрібна в будь-якій із цих ситуацій.  Однак слід розглянути питання про
корекцію дози для пацієнтів з тяжким порушенням функції печінки та у разі, якщо показано тривале
лікування.

Лікарські
засоби, які індукують активність CYP2C19 та/або CYP3A4

Препарати, що, як відомо, індукують активність CYP2C19
або CYP3A4 або обох ферментів (такі як рифампіцин та звіробій), можуть
призводити до зниження рівнів езомепразолу у сироватці крові шляхом прискорення
швидкості його метаболізму.

Педіатрична
популяція

Дослідження лікарської взаємодії проводили тільки з участю
дорослих.

Особливості застосування.

При наявності будь-яких
тривожних симптомів (наприклад, таких як суттєва спонтанна втрата маси тіла,
періодичне блювання, дисфагія, блювання з домішками крові або мелена), а також
при наявності виразки шлунка або при підозрі на неї потрібно виключити
наявність злоякісного новоутворення, оскільки лікування езомепразолом
може призвести до згладжування симптоматики і відстрочити встановлення
діагнозу.

Довгострокове застосування препарату

Пацієнти, які приймають
препарат протягом тривалого періоду (особливо пацієнти, які отримують лікування
препаратом більше року), повинні перебувати під регулярним наглядом лікаря.

Лікування за потребою

Пацієнти, які приймають езомепразол
за потребою, повинні бути проінструктовані про необхідність зв’язатися зі своїм
лікарем при зміні характеру симптомів.

Ерадикація Helicobacter pylori

При призначенні
езомепразолу для ерадикації Helicobacter pylori
слід врахувати можливість лікарських взаємодій між усіма компонентами потрійної
терапії. Кларитроміцин є потужним інгібітором CYP3A4, тому при призначенні потрійної
терапії пацієнтам, які отримують інші препарати, що метаболізуються з участю CYP3A4
(наприклад цизаприд), необхідно враховувати можливі протипоказання і взаємодії
кларитроміцину з цими лікарськими засобами.

Шлунково-кишкові інфекції

Застосування інгібіторів
протонної помпи може дещо підвищити ризик розвитку шлунково-кишкових інфекцій,
таких як Salmonella та Campylobacter (див. розділ «Фармакодинаміка»).

Всмоктування вітаміну B12

Езомепразол, як і всі
лікарські засоби, які блокують дію соляної кислоти, може зменшувати
всмоктування вітаміну В12 (ціанокобаламіну)  внаслідок розвитку гіпо- або ахлоргідрії. Це
слід враховувати у разі проведення довгострокового лікування пацієнтів зі
зниженими запасами вітаміну B12 в організмі або пацієнтів з
факторами ризику щодо зниженого всмоктування вітаміну B12.

Гіпомагніємія

Про тяжку форму
гіпомагніємії повідомляли у пацієнтів, які отримували лікування інгібіторами
протонної помпи (ІПП), такими як езомепразол, щонайменше протягом 3 місяців, а
у більшості випадків – протягом року. Можуть спостерігатися серйозні прояви гіпомагніємії,
такі як втома, тетанія, делірій, судоми, запаморочення та шлуночкова аритмія,
але ці симптоми можуть розпочатися непомітно і їх можна пропустити. У більшості
випадків стан пацієнтів, у яких спостерігалася гіпомагніємія, покращувався
після замісної терапії магнієм і припинення лікування ІПП.

Щодо пацієнтів, які, як очікується, будуть знаходитися
на тривалому лікуванні, або щодо пацієнтів, які отримують лікування ІПП сумісно
з дигоксином або лікарськими препаратами, що можуть спричинити розвиток
гіпомагніємії (наприклад з діуретиками), медичним працівникам слід розглянути
питання про визначення рівнів магнію перед початком лікування ІПП та
періодично протягом терапії.

Ризик виникнення
переломів

Інгібітори протонної помпи, особливо при застосуванні
у великих дозах та протягом тривалого лікування (> 1 року), деякою
мірою можуть підвищувати ризик перелому стегна, зап’ястка та хребта, головним
чином у пацієнтів літнього віку або за наявності інших факторів ризику. Дані,
отримані у ході спостережних досліджень, свідчать про те, що інгібітори
протонної помпи можуть підвищувати загальний ризик переломів на 10-40 %.
Деякі випадки такого збільшення кількості переломів можуть бути пов’язані з
іншими факторами ризику. Пацієнти з ризиком розвитку остеопорозу повинні
отримувати лікування відповідно до діючих клінічних рекомендацій та адекватну
кількість вітаміну D і кальцію.

Комбінація з
іншими лікарськими засобами

Сумісне застосування езомепразолу з атазанавіром не
рекомендується (див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та
інші види взаємодій»). Якщо комбінації атазанавіру з інгібітором протонної помпи уникнути
неможливо, рекомендується ретельно наглядати за пацієнтами в умовах стаціонару,
а також підвищити дозу атазанавіру до 400 мг зі 100 мг ритонавіру; дозу
езомепразолу 20 мг перевищувати не слід.

Езомепразол
є інгібітором CYP2C19. Тому на початку або під час закінчення лікування езомепразолом
слід мати на увазі можливість взаємодії езомепразолу з лікарськими засобами, метаболізм яких
проходить за участю CYP2C19. Взаємодія спостерігається між клопідогрелем і
езомепразолом (див. розділ «Взаємодія з іншими
лікарськими засобами та інші види взаємодій»). Клінічна значущість цієї взаємодії залишається невизначеною. Як запобіжний захід одночасного застосування
езомепразолу та клопідогрелю необхідно уникати.

Призначаючи езомепразол
для застосування у режимі «за потребою», у зв’язку з коливаннями концентрацій
езомепразолу у плазмі крові слід враховувати наслідки взаємодії препарату з
іншими лікарськими засобами, див. розділ «Взаємодія з іншими лікарськими засобами та
інші види взаємодій».

Якщо
у пацієнта встановно непереносимість
деяких цукрів, слід проконсультуватися з лікарем, перш
ніж приймати цей лікарський засіб.

Вплив на
результати лабораторних досліджень

Через підвищення рівня хромограніну А (CgA) можливий
вплив на результати лабораторних досліджень з виявлення нейроендокринних
пухлин. Щоб уникнути такого впливу, лікування езомепразолом потрібно припинити
щонайменше за 5 днів до вимірювання рівнів СgA (див. розділ «Фармакодинаміка»).

Застосування у період вагітності або годування груддю.

Вагітність

У даний час немає достатньої
кількості даних про застосування езомепразолу  у період вагітності. Дещо більша кількість даних
епідеміологічних досліджень застосування рацемічної суміші омепразолу у період вагітності свідчить
про відсутність вроджених вад та фетотоксичного впливу. У дослідженнях езомепразолу у
тварин не було виявлено прямого або опосередкованого шкідливого впливу на
ембріональний/фетальний розвиток. У дослідженнях рацемічної суміші на тваринах не
було виявлено прямого або опосередкованого впливу на перебіг вагітності, пологи та постнатальний
розвиток. Слід з обережністю призначати препарат вагітним жінкам.

Помірна кількість даних стосовно вагітних жінок (від
300 до 1000 випадків вагітності) вказує на відсутність мальформативних ефектів
або токсичного впливу езомепразолу на стан плода/здоров’я новонародженої
дитини.

Результати досліджень на тваринах свідчать про
відсутність прямої або опосередкованої шкідливої дії препарату на репродуктивну функцію за рахунок його
токсичного впливу.

Годування груддю

Невідомо, чи проникає езомепразол у грудне молоко
людини. Інформації про наслідки впливу езомепразолу на новонароджених/грудних
дітей недостатньо. Езомепразол не слід застосовувати під час годування груддю.

Фертильність

Результати досліджень рацемічної суміші омепразолу на
тваринах вказують на відсутність впливу омепразолу на фертильність у разі
перорального введення препарату.

Здатність впливати на швидкість реакції при керуванні автотранспортом або
іншими механізмами.

Езомепразол
чинить мінімальний вплив на здатність керувати транспортними засобами або
працювати з іншими механізмами. Повідомляється про такі небажані реакції, як запаморочення
(нечасто) і нечіткість зору (рідко) (див. розділ «Побічні реакції»). Якщо такі
розлади спостерігаються, пацієнтам не слід керувати транспортними засобами або
працювати з іншими механізмами.

Спосіб застосування та дози.

Дорослі

Гастроезофагеальна
рефлюксна хвороба (ГЕРХ)

- Лікування
ерозивного рефлюкс-езофагіту

40 мг 1 раз на добу протягом 4 тижнів.

Пацієнтам з невилікуваним езофагітом або стійкими
симптомами рекомендується додатково застосовувати препарат протягом 4 тижнів.

- Довготривале лікування пацієнтів з вилікуваним езофагітом з
метою запобігання рецидиву:

20 мг 1 раз на добу.

- Симптоматичне лікування
гастроезофагеальної рефлюксної хвороби (ГЕРХ)

Доза для пацієнтів без езофагіту становить 20 мг 1
раз на добу. Якщо
після 4 тижнів лікування контролю над симптомами досягти не вдалося, пацієнту
слід пройти додаткове обстеження. Після зникнення симптомів для їх подальшого
контролю може бути достатнім застосування 20 мг 1 раз на добу. При необхідності
можна перейти на прийом препарату в режимі «за потребою», тобто застосовувати
препарат по 20 мг 1 раз на добу. Не рекомендується застосування препарату «за потребою» для
подальшого контролю за симптомами пацієнтам з ризиком розвитку виразок шлунка
та дванадцятипалої кишки, які приймають НПЗП.

У комбінації з
відповідними антибактеріальними лікувальними засобами для ерадикації Helicobacter pylori,
а також для

- лікування
виразки дванадцятипалої кишки, спричиненої Helicobacter pylori, та

- запобігання рецидиву пептичних виразок у
пацієнтів з виразками, зумовленими Helicobacter pylori:

20 мг езомепразолу з 1 г амоксициліну та 500 мг
кларитроміцину 2 рази на добу протягом 7 днів.

Пацієнти, які
потребують тривалого застосування нестероїдних протизапальних препаратів (НПЗП)

- Лікування виразок
шлунка, зумовлених застосуванням НПЗП:

звичайна доза становить 20 мг 1 раз на добу. Тривалість
лікування становить 4-8 тижнів.

- Профілактика виразок шлунка та дванадцятипалої кишки,
зумовлених застосуванням НПЗП, у пацієнтів, які належать до групи ризику:

20 мг 1 раз на добу.

Тривале
лікування після внутрішньовенного застосування препарату для профілактики
рецидиву кровотечі з пептичних виразок:

40 мг 1 раз на добу протягом 4 тижнів після
внутрішньовенного застосування препарату для профілактики рецидиву кровотечі з
пептичних виразок.

Лікування
синдрому Золлінгера-Еллісона

Рекомендована початкова доза езомепразолу становить 40
мг двічі на добу. У подальшому дозу препарату слід коригувати індивідуально; лікування
триває так довго, як цього вимагають клінічні показання. Виходячи з наявних
клінічних даних, у більшості пацієнтів контроль стану може бути досягнутий при
дозах від 80 до 160 мг езомепразолу на добу. Якщо дози перевищують                  80 мг на добу,
дозу слід розподілити і застосовувати 2 рази на добу.

Пацієнти
особливих груп

Пацієнти з
порушеною нирковою функцією

Пацієнтам з порушенням ниркової функції
корекція дози не потрібна. Через обмеженість досвіду застосування препарату
пацієнтам із тяжкою нирковою недостатністю при лікуванні таких пацієнтів слід
дотримуватися обережності (див. розділ «Фармакокінетика»).

Пацієнти з
порушеною печінковою функцією

Пацієнтам з порушенням печінкової
функції від слабкого до помірного ступеня тяжкості корекція дози не потрібна.
Максимальна доза езомепразолу для пацієнтів з порушенням печінкової функції
тяжкого ступеня не повинна перевищувати 20 мг (див. «Фармакокінетика»).

Пацієнти літнього віку

Пацієнтам
літнього віку
корекція дози препарату не потрібна.

Педіатрична
популяція

Діти віком від 12 років

Гастроезофагеальна
рефлюксна хвороба (ГЕРХ)

- Лікування
ерозивного рефлюкс-езофагіту:

40 мг 1 раз на добу протягом 4 тижнів.

Пацієнтам з невилікуваним езофагітом або стійкими
симптомами рекомендується додатково застосовувати препарат протягом 4 тижнів.

- Довготривале лікування пацієнтів з вилікуваним езофагітом з
метою запобігання рецидиву:

20 мг 1 раз на добу.

- Симптоматичне лікування
гастроезофагеальної рефлюксної хвороби (ГЕРХ)

Доза для пацієнтів без езофагіту становить 20 мг 1 раз на добу. Якщо після 4
тижнів лікування контролю над симптомами досягти не вдалося, пацієнту слід
пройти додаткове обстеження. Після купірування симптомів подальший контроль над
ними може
бути досягнутий шляхом застосування препарату в дозі 20 мг 1 раз на добу.

Лікування
виразки дванадцятипалої кишки, спричиненої Helicobacter pylori

При виборі відповідної комбінованої терапії слід
враховувати офіційні загальнодержавні, регіональні та місцеві рекомендації щодо
бактеріальної резистентності, тривалості лікування (зазвичай 7 днів, але іноді
до 14 днів) та належного застосування антибактеріальних препаратів. Лікування слід проводити під наглядом
фахівця.

Таблиця
1

Рекомендації щодо дозування препарату

Маса тіла

Дозування

30-40 кг

У комбінації з двома
антибіотиками: езомепразол  20 мг, амоксицилін
750 мг і кларитроміцин 7,5 мг/кг маси тіла – всі препарати
застосовуюти одночасно 2 рази на добу протягом 1 тижня.

> 40 кг

У комбінації з двома
антибіотиками: езомепразол  20 мг, амоксицилін 1 г і
кларитроміцин 500 мг – всі препарати застосовуюти одночасно 2 рази на
добу протягом 1 тижня.

Діти віком до 12
років

Езомепразол не слід застосовувати
дітям віком до 12 років, оскільки дані щодо такого застосування відсутні.

Спосіб
застосування

Таблетку слід ковтати цілою, запиваючи рідиною.
Таблетки не слід розжовувати або подрібнювати.

Для пацієнтів, які відчувають труднощі при ковтанні,
таблетки можна також розчинити у половині склянки негазованої води. Не слід
застосувати інші рідини, оскільки вони можуть розчинити кишковорозчинну
оболонку. Розмішати до розпаду таблеток, після чого суспензію слід випити одразу або протягом 30 хвилин.
Наповнити склянку водою наполовину, розмішати залишки і випити. Не слід розжовувати
або подрібнювати пелети.

Для пацієнтів, які не можуть ковтати, таблетки слід
розчинити в негазованій воді і ввести через шлунковий зонд. Важливо ретельно перевірити
придатність обраного шприца та зонда. Інструкції щодо підготовки та введення
препарату через зонд наведені нижче.

Введення препарату через шлунковий зонд

1. Помістити таблетку у
відповідний шприц і набрати в шприц приблизно 25 мл води та близько    5 мл
повітря. Для
деяких зондів може бути потрібне розведення препарату в 50 мл води для того, щоб уникнути
забивання зонда гранулами таблетки.

2.  Одразу ж струсити шприц протягом приблизно 2
хвилин для розчинення таблетки.

3.  Тримати шприц наконечником вгору і
переконатися у тому, що наконечник не засмітився.

4.  Під’єднати шприц до зонда, продовжуючи утримувати шприц
спрямованим вгору.

5. Струсити шприц та перевернути його наконечником донизу.
Негайно ввести 5-10 мл розчиненого препарату у зонд. Після введення повернути
шприц у попереднє положення і струсити
(шприц потрібно
утримувати
наконечником вгору для уникнення засмічення наконечника).

6. Перевернути шприц наконечником вниз і ввести ще 5-10 мл препарату у зонд. Повторіть цю процедуру
до повного випорожнення шприца.

7. Набрати у шприц 25 мл води та 5 мл
повітря та повторити пункт 5, якщо потрібно, щоб змити осад, що лишився у шприці. Для деяких
зондів у разі необхідності потрібно набирати 50 мл води.

Діти.

Езомепразол не слід застосовувати
дітям віком до 12 років, оскільки дані щодо такого застосування відсутні.

Застосовувати дітям віком від 12 років при таких показаннях:

Гастроезофагеальна рефлюксна хвороба (ГЕРХ)

- лікування ерозивного рефлюкс-езофагіту;

- довготривале лікування пацієнтів з
вилікуваним езофагітом з метою запобігання рецидиву;

- симптоматичне лікування гастроезофагеальної
рефлюксної хвороби (ГЕРХ).

У поєднанні з
антибіотиками при лікуванні виразки дванадцятипалої кишки, зумовленої
Helicobacter pylori.

Передозування.

Дані щодо передозування обмежені. Шлунково-кишкові
симптоми та слабкість описані після прийому 280 мг езомепразолу.  Разова доза езомепразолу 80 мг не спричинить
тяжких побічних ефектів. Спеціальний антидот невідомий.

Езомепразол значною мірою зв’язується з протеїнами
плазми крові і тому не діалізується. Як і
при будь-якому передозуванні, слід надати
симптоматичне та загальне підтримуюче лікування.

Побічні реакції.

Резюме профілю безпеки

Серед тих небажаних
реакцій, які найчастіше виникають у ході проведення клінічних досліджень (а
також у період післяреєстраційного застосування препарату), відзначаються
головний біль, біль у животі, діарея і нудота. Крім того, профіль безпеки застосування
препарату є однаковим для різних лікарських форм препарату, показань для
призначення лікування, вікових груп та популяцій пацієнтів. Дозозалежних
небажаних реакцій виявлено не було.

Перелік
небажаних реакцій, виконаний у вигляді таблиці

Нижче зазначені небажані реакції на езомепразол,
виникнення яких реєстрували або підозрювали під час клінічних досліджень
препарату та у післяреєстраційний період застосування препарату. Жодна з реакцій не
виявилася дозозалежною. Реакції наведені відповідно до частоти їх виникнення:
дуже часто (> 1/10); часто (від ≥ 1/100 до < 1/10); нечасто
(від ≥ 1/1000 до < 1/100); рідко (від ≥ 1/10000 до < 1/1000);
дуже рідко (< 1/10000); частота невідома (не може бути оцінена на
основі наявних даних).

Таблиця
2

Клас систем органів

Частота

Небажаний ефект

З боку
крові та лімфатичної системи

Рідко

Лейкопенія, тромбоцитопенія

Дуже рідко

Агранулоцитоз, панцитопенія

З боку
імунної системи

Рідко

Реакції гіперчутливості,
наприклад  пропасниці, ангіоневротичний набряк та
анафілактична реакція/шок

З боку
обміну речовин та харчування

Нечасто

Периферичні набряки

Рідко

Гіпонатріємія

Частота невідома

Гіпомагніємія (див. розділ «Особливості
застосування»); тяжка форма гіпомагніємії може корелювати з гіпокальціємією
Гіпомагніємія також може бути пов’язана з гіпокаліємією

З боку
психіки

Нечасто

Безсоння

Рідко

Збудження, сплутаність
свідомості, депресія

Дуже рідко

Агресія, галюцинації

З боку
нервової системи

Часто

Головний біль

Нечасто

Запаморочення, парестезія,
сонливість

Рідко

Порушення смаку

З боку
органів зору

Рідко

Нечіткість зору

З боку
органів слуху та рівноваги

Нечасто

Вертиго

З боку
дихальної системи, органів грудної клітки та середостіння

Рідко

Бронхоспазм

З боку
травної системи

Часто

Біль у животі, запор,
діарея, метеоризм, нудота/блювання

Нечасто

Сухість у роті

Рідко

Стоматит, шлунково-кишковий
кандидоз

Частота невідома

Мікроскопічний коліт

З боку
печінки та жовчовивідних шляхів

Нечасто

Підвищення рівня печінкових
ферментів

Рідко

Гепатит з жовтяницею або без
неї

Дуже рідко

Печінкові реакції, включаючи печінкову недостатність, енцефалопатію у
пацієнтів з уже наявними захворюваннями печінки

З боку
шкіри та підшкірної клітковини

Нечасто

Дерматит, свербіж, висип, кропив’янка

Рідко

Алопеція, світлочутливість

Дуже рідко

Тяжкі шкірні реакції, включаючи поліморфну еритему, синдром Стівенса-Джонсона,
токсичний епідермальний некроліз

З боку
опорно-рухової системи та сполучної тканини

Нечасто

Перелом стегна, зап’ястка
або хребта (див. розділ «Особливості застосування»)

Рідко

Артралгія, міалгія

Дуже рідко

М’язова слабкість

З боку нирок та сечовидільної
системи

Дуже рідко

Інтерстиціальний нефрит; у
деяких пацієнтів одночасно повідомляється про ниркову недостатність

З боку
репродуктивної системи та молочних залоз

Дуже рідко

Гінекомастія

Загальні розлади

Рідко

Нездужання, посилене потовиділення

Термін придатності. 2 роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
при температурі не вище 25 °С.

Зберігати у
недоступному для дітей місці.

Упаковка.

По  7 таблеток у
блістері; по 2 блістери в  картонній
упаковці.

По 10 таблеток у блістері, по 2 блістери в картонній
упаковці.

Категорія відпуску. За рецептом.

Виробник.

Торрент
Фармасьютікалс Лтд.

Місцезнаходження виробника та адреса місця провадження
його діяльності.

Індрад Плант, Вілл. Індрад,
Талука Каді, Діст. Мехсана Гуджарат
382721, Індія.