ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського засобу

МОРФІН-ЗН

(MORPHIN-ZN)

Склад:

діюча
речовина: morphine;

1 таблетка
містить
морфіну
гідрохлориду
тригідрату у
перерахуванні
на 100 % безводну
речовину 5 мг
або 10 мг;

допоміжні
речовини:
целактоза 80 (суміш
лактози
моногідрату
та целюлози
порошкоподібної
(75:25)), целюлоза
мікрокристалічна,
крохмаль кукурудзяний,
кремнію
діоксид
колоїдний
безводний,
магнію
стеарат,
кросповідон.

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні
властивості: таблетки
білого або
майже білого
кольору круглої
циліндричної
форми з
плоскою поверхнею
та фасками.

Фармакотерапевтична
група.

Аналгетики.
Опіоїди.
Природні
алкалоїди опію.
Морфін. Код
АТХ N02A A01.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка. Діє як
агоніст на
опіоїдні
рецептори
центральної
нервової
системи (ЦНС),
зокрема на μ-
та меншою
мірою – на
κ-рецептори.
Збудження μ-рецепторів
зумовлює
супраспінальну
аналгезію,
респіраторну
депресію,
ейфорію, збудження
κ-рецепторів
– спінальну
аналгезію,
міоз,
седацію.

Центральна
нервова
система

Має
виражений
аналгетичний
та седативний
ефект
(снодійний та
анксіолітичний).
Пригнічує
дихання
прямою дією
на дихальні
центри
стовбура
головного
мозку.
Пригнічує кашльовий
рефлекс
прямою дією
на кашльовий
центр
довгастого
мозку.
Протикашльовий
ефект може
спостерігатися
при
застосуванні
доз, нижчих
від доз, які
зазвичай
застосовують
для
аналгезії.
Спричиняє
міоз навіть у
повній
темряві.
Крапкові
зіниці – симптом
наркотичного
передозування,
але він не є
патогномічним
симптомом
(наприклад, мостові
ураження стовбура
головного
мозку
геморагічного
або
ішемічного
походження
можуть
спричинити
даний
симптом). У
станах
передозування
морфіном
частіше, ніж
міоз,
спостерігається
мідріаз із
гіпоксією.

Травний
тракт та інші
гладкі м’язи

Підвищує
тонус
гладкої
мускулатури,
зокрема
антральної
частини
шлунка,
кишечнику, внаслідок
чого
уповільнюється
рух харчових
мас,
послаблюється
перистальтика,
що призводить
до запору.
Підвищує
тонус сечового
міхура,
бронхів,
сфінктерів
травного тракту,
жовчовивідних
шляхів. Може
спричиняти
спазм
сфінктера
Одді, що
призводить
до підвищення
інтрабіліарного
тиску.

Серцево-судинна
система

Призводить
до
вивільнення
гістаміну з
подальшою
периферичною
вазодилатацією
або без неї,
що спричиняє
свербіж,
приплив крові
до обличчя,
почервоніння
очей,
пітливість
і/або
ортостатичну
гіпотензію.

Ендокринна
система

Опіоїди
можуть
впливати на
гіпоталамо-гіпофізарно-наднирковозалозну
та гіпоталамо-гіпофізарно-статеву
системи.
Можливе підвищення
в сироватці
крові
пролактину, зниження
в плазмі
крові рівня
кортизолу, естрогену
та
тестостерону
в поєднанні з
низькими або
нормальними
рівнями
адренокортикотропного
гормону
(АКТГ),
лютеїнізуючого
гормону (ЛГ)
або
фолікулостимулюючого
гормону (ФСГ).
Дані
гормональні
зміни можуть
супроводжуватися
клінічними
симптомами.

Інші
фармакологічні
ефекти

Під час
досліджень in vitro та на
тваринах
виявлено
різні ефекти
природних
опіоїдів,
таких як
морфін, на
компоненти
імунної
системи;
клінічне
значення цих
даних
залишається
невивченим.

Фармакокінетика.

Добре
абсорбується
в травному
тракті. Зазнає
пресистемної
елімінації.
Крім печінки
метаболізується
в нирках та
слизовій оболонці
кишечнику.
Головним
сечовим
метаболітом
є
морфін-3-глюкуронід,
також
утворюється
морфін-6-глюкуронід.
Період
напіввиведення
з плазми
крові
становить
2,5–3 години.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Больовий
синдром
сильної
інтенсивності,
у т. ч. при
злоякісних
новоутвореннях,
тяжких
травмах,
інфаркті
міокарда, у
післяопераційному
періоді.

Протипоказання.

Підвищена
чутливість
до будь-якого
компонента
лікарського
засобу;
порушення
дихання
внаслідок
пригнічення
дихального
центру; біль
у животі
невизначеної
етіології
(гострий
живіт);
черепно-мозкова
травма; схильність
до
бронхоспазму;
паралітична
кишкова
непрохідність;
затримка
випорожнення
шлунка; тяжка
печінкова
недостатність;
супутній
прийом
інгібіторів
моноаміноксидази
(МАО);
внутрішньочерепна
гіпертензія;
інсульт;
епілептичний
статус;
кахексія;
гостра
алкогольна
інтоксикація;
делірій;
гарячка.

Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Морфін слід
застосовувати
з
обережністю пацієнтам,
які
одночасно
отримують
інші депресанти
ЦНС,
включаючи
седативні
або снодійні
препарати,
загальні
анестетики,
фенотіазини,
інші
транквілізатори
(бензодіазепіни
або
лікарські
засоби з
подібною до
бензодіазепінів
дією),
м’язові
релаксанти,
антигіпертензивні
препарати,
габапентин
або
прегабалін
та алкоголь.
Комбінація
даних
препаратів зі
звичайною
дозою
морфіну може
призвести до
пригнічення
дихання,
артеріальної
гіпотензії,
глибокої
седації, коми
або летального
наслідку
через
посилення
пригнічувальної
дії на ЦНС.
Дози та
тривалість
супутнього
лікування
слід
обмежити
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Морфін може
спричиняти
зростання
значення
площі під
кривою
«концентрація – час»
(AUC)
габапентину
при їх
одночасному
застосуванні.
Стан
пацієнтів
слід
ретельно
контролювати,
щоб вчасно
виявити
ознаки
пригнічення
ЦНС (зокрема
сонливість);
дозування габапентину
або морфіну
слід
відповідно зменшити.

Агоністи/антагоністи
опіоїдних
рецепторів
(наприклад
бупренорфін,
налбуфін,
пентазоцин)
не слід
застосовувати
пацієнтам, які
отримали
курс терапії
чистими
опіоїдними
агоністами.

Лікарські
засоби, які
блокують дію
ацетилхоліну
(антигістамінні,
антипаркінсонічні,
протиблювотні
засоби тощо),
можуть взаємодіяти
з морфіном,
посилюючи
антихолінергічні
побічні
ефекти.

Циметидин
пригнічує
метаболізм
морфіну.

Відомо, що
інгібітори
МАО
взаємодіють
з наркотичними
аналгетиками,
що спричиняє
збудження
або
гальмування
ЦНС з гіпер-
або гіпотензивними
кризами.
Препарат не
слід приймати
одночасно з
інгібіторами
МАО або протягом
2 тижнів
після
припинення
їх застосування.

Плазмову
концентрацію
морфіну
можна знизити
рифампіцином.

У
пацієнтів з
гострим
коронарним
синдромом,
які
отримували
морфін,
спостерігали
затримку та
зменшення
впливу
пероральної
антитромбоцитарної
терапії
інгібіторами
P2Y12 (наприклад,
прасугрел,
клопідогрел,
тикагрелор).
Ця взаємодія
може бути пов’язана
зі зниженою
моторикою
шлунково-кишкового
тракту і
стосуватися
інших опіоїдів.
Клінічна
значимість
цієї
взаємодії невідома,
але дані
вказують на
потенційне
зниження
ефективності
інгібіторів
P2Y12 у пацієнтів,
які
застосовували
їх одночасно
з морфіном
(див. розділ «Особливості
застосування»).
Для пацієнтів
з гострим
коронарним
синдромом,
для яких
неможливо
відмінити
морфін і для
яких швидке
інгібування
P2Y12 вважається
критичним, може
бути
доцільним
застосування
парентерального
інгібітора P2Y12.

Незважаючи
на
відсутність
даних
фармакокінетичних
досліджень
сумісного
застосування
ритонавіру з
морфіном,
відомо, що ритонавір
індукує
печінкові
ферменти, які
каталізують
глюкуронізацію
морфіну, що
може
знижувати
концентрацію
морфіну в
плазмі.

Особливості
застосування.

Головним
ризиком при
передозуванні
опіоїдами є
пригнічення
дихання.
Необхідно уважно
стежити за
станом
пацієнтів на
предмет
появи ознак
та симптомів
пригнічення
дихання та
седації. У
зв’язку з цим
пацієнти та
особи, які за
ними
доглядають,
повинні бути
проінформовані
про ці
симптоми
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Як і при
застосуванні
всіх
наркотичних
засобів,
необхідно
знизити дозу
для пацієнтів
літнього
віку, у разі
гіпотиреозу,
захворювань
нирок та
хронічних
захворювань
печінки.
Застосовувати
з
обережністю
при порушеннях
функції
дихання,
тяжкій формі
бронхіальної
астми (див.
розділ
«Протипоказання»),
судомних
розладах
(див. розділ
«Протипоказання»),
артеріальній
гіпотензії з
гіповолемією,
тяжкій формі
легеневого
серця,
пацієнтам з
опіоїдною
залежністю,
хворим з
наркотичною
залежністю в
анамнезі, з хворобами
жовчовивідних
шляхів,
панкреатитом,
запальними
захворюваннями
кишечнику,
гіпертрофією
передміхурової
залози,
недостатністю
надниркових
залоз.
Препарат
не можна
застосовувати,
якщо існує
ймовірність
виникнення
паралітичної
кишкової
непрохідності
(див. розділ
«Протипоказання»).
Якщо протягом
застосування
препарату
підозрюється
або виникає
кишкова
непрохідність,
то прийом
препарату
потрібно
негайно
припинити.

Морфін може
знизити
судомний
поріг у пацієнтів
з епілепсією
в анамнезі
(див. розділ «Протипоказання»).

Концентрації
морфіну в
крові може
знижувати
рифампіцин
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види взаємодій»).
Аналгетичну
дію морфіну
слід контролювати,
а дозу
морфіну
регулювати
під час і
після
лікування
рифампіцином.

Не
застосовувати
протягом
4 годин до
проведення
пацієнтам
додаткових
знеболювальних
заходів
(зокрема
хірургічного
втручання,
нервової
блокади). У
разі
необхідності
продовження
лікування
препаратом
дозування
потрібно
скоригувати
з урахуванням
постопераційного
стану
пацієнта.
Лікарський
засіб слід
застосовувати
з обережністю
в
передопераційний
період та
протягом
перших
24 годин після
операції.
Пацієнтам
після
абдомінальних
оперативних
втручань
застосовувати
препарат
можна тільки після
відновлення
нормального функціонування
кишечнику.

Пероральна
антитромбоцитарна терапія
інгібіторами P2Y12
(наприклад,
прасугрел,
клопідогрел,
тикагрелор)

Протягом
першої доби
супутнього
лікування
інгібіторами P2Y12 та
морфіном спостерігалася
знижена
ефективність
лікування
інгібіторами
P2Y12 (див. розділ «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Розлади
дихання під
час сну

Опіоїди
можуть
викликати
розлади
дихання під
час сну,
зокрема
центральне
апное сну (ЦАС)
та
гіпоксемію
під час сну.
Застосування
опіоїдів
підвищує
ризик
виникнення
ЦАС та є
дозозалежним.
Для
пацієнтів з
ЦАС слід розглянути
можливість
зменшення
загальної
дози
опіоїдів.

Гострий
грудний
синдром (ГГС)
у пацієнтів з
серповидноклітинною
анемією

Через
можливий зв’язок
між ГГС і
застосуванням
морфіну у хворих
на
серповидноклітинну
анемію, які
отримували
морфін під
час
вазооклюзійного
кризу,
необхідно
забезпечити
моніторинг
симптомів
ГГС.

Недостатність
надниркових
залоз

Опіоїдні
аналгетики
можуть
викликати оборотну
наднирковозалозну
недостатність, що
вимагає
моніторингу
та замісної
терапії
глюкокортикоїдами
(див. розділ
«Фармакологічні
властивості»).
Наднирковозалозна
недостатність
може супроводжуватися
такими
симптомами,
як нудота,
блювання,
втрата
апетиту,
втома, слабкість,
запаморочення
або низький
артеріальний
тиск.

Зниження
рівнів
статевих
гормонів та
підвищення
рівня
пролактину

Тривале
застосування
опіоїдних
аналгетиків
може
викликати
зниження
рівня статевих
гормонів і
збільшення
рівня
пролактину.
Симптоми
включають
зниження
лібідо, імпотенцію
або аменорею.

Тяжкі
шкірні
побічні
реакції

Повідомлялося
про гострий
генералізований
екзантематозний
пустульоз
(ГГЕП), який може
становити
загрозу для
життя або
призвести до
летального
наслідку, у
зв’язку з застосуванням
морфіну.
Більшість випадків
ГГЕП
спостерігалися
протягом
перших 10 днів
лікування.
Пацієнтів
слід
проінформувати
про ознаки та
симптоми
ГГЕП та
порадити їм
звернутися
за медичною
допомогою у
разі
виникнення
таких симптомів.

Якщо
з’являються
ознаки та
симптоми, що
вказують на
ці шкірні
реакції,
морфін слід
відмінити та
розглянути
можливість
альтернативного
лікування.

Гепатобіліарні
розлади

Морфін
може
спричинити
дисфункцію
та спазм
сфінктера
Одді, внаслідок
чого підвищується
внутрішньочеревний
тиск і
збільшується
ризик
виникнення
симптомів з
боку жовчовивідних
шляхів та
панкреатиту.

Ризик,
пов’язаний
із
одночасним
застосуванням
седативних
лікарських
засобів, таких
як
бензодіазепіни
або
лікарські
засоби з
подібною до
бензодіазепінів
дією.

Одночасний
прийом
морфіну
гідрохлориду
і седативних
препаратів,
таких як
похідні бензодіазепіну
або
споріднені
препарати,
може призводити
до седації,
пригнічення
дихання, коми
або смерті
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»),
тому таким
пацієнтам
необхідний
ретельний
медичний
нагляд. Також
потрібно
інформувати
їхніх
опікунів про
можливість
виникнення
цих
симптомів. У
разі супутнього
призначення
цих
седативних
препаратів
слід
враховувати
ризики для
пацієнтів,
для яких
неможливі
альтернативні
варіанти
лікування.
Якщо
прийнято
рішення про
супутнє застосування
морфіну з
седативними
препаратами,
слід
використовувати
найнижчу
ефективну
дозу, а
тривалість лікування
повинна бути
якомога
коротшою.

Розлади,
пов’язані з
вживанням
опіоїдів (РВО)
(зловживання,
залежність
та абстинентний
синдром)

Толерантність
і фізична
та/або
психологічна
залежність
можуть
розвинутися
після повторного
застосування
опіоїдів,
таких як Морфін-ЗН. Повторне
застосування
препарату Морфін-ЗН
може
призвести до
РВО. Вища
доза та довша
тривалість
лікування опіоїдами
може
збільшити
ризик розвитку
РВО. Зловживання
морфіном або
навмисне
неправильне його
застосування
може
призвести до
передозування
та/або
смерті. Ризик
розвитку РВО
підвищений у
пацієнтів з
наявністю в
особистому
або
сімейному
анамнезі
(батьків або
братів і
сестер)
розладів,
пов’язаних
із вживанням
психоактивних
речовин
(включаючи
розлади, пов’язані
із вживанням
алкоголю), у
тих, хто зараз
вживає
тютюнові
вироби, або у
пацієнтів з
наявними
іншими
психічними
розладами (наприклад,
важка
депресія,
тривога та
розлади
особистості).

Морфін
спричиняє
такі ж самі
ризики щодо зловживання,
як і інші
сильні
опіоїдні
агоністи.
Морфіном
можуть
зловживати
особи з латентною
або явною
схильністю
до наркоманії.
Препарат
слід
застосовувати
з особливою
обережністю
пацієнтам з
алкогольною та
наркотичною
залежністю в
анамнезі.

Перед
початком та
під час
лікування
морфіном
слід
обговорити з
пацієнтом
цілі лікування
та схему
припинення
лікування
(див. розділ
«Спосіб
застосування
та дози»).
Перед
початком і
під час
лікування
пацієнта також
слід
інформувати
про ризики та
ознаки РВО.
Пацієнтам
слід
рекомендувати
звернутися
до лікаря у
разі появи
таких ознак.

Симптоми
можуть бути
зведені до
мінімуму за
допомогою
коригування
дози або
лікарської
форми, а
також
поступової
відміни морфіну.
Різке
припинення
лікування
може спричинити
абстинентний
синдром (див.
розділ «Побічні
реакції»). Якщо
пацієнт
більше не
потребує
терапії морфіном,
дозу
препарату
слід
знижувати поступово,
щоб
запобігти
абстинентному
синдрому.

Пацієнти
повинні
перебувати
під наглядом
для
виявлення
ознак
наркозалежної
поведінки
(наприклад,
занадто
ранні запити
на отримання
додаткової
дози). Це
включає перевірку
супутнього
прийому
опіоїдів та
психоактивних
лікарських
засобів
(наприклад
бензодіазепінів).
Пацієнтам з
ознаками та
симптомами
РВО слід
розглянути
можливість
консультації
з наркологом.

Випадки
гіпералгезії,
коли
підвищення
доз не
призводить
до
аналгезуючого
ефекту, можуть
спостерігатися
дуже рідко,
зокрема при
прийомі
високих доз.
У такому разі
необхідно
або зменшити
дозу
препарату,
або замінити
його на інший
опіоїдний
лікарський
засіб.

Парентеральне
введення
лікарських
форм, призначених
для
перорального
застосування,
може
призвести до
летального
наслідку.

Пацієнтам
із
рідкісними
спадковими
формами
непереносимості
галактози,
дефіцитом
лактази або
глюкозо-галактозною
мальабсорбцією
не слід
застосовувати
даний препарат
через вміст
лактози
моногідрату.

Застосування
у період вагітності
або
годування
груддю.

Не
застосовують
у період
вагітності
або під час
пологів
через ризик
неонатальної
дихальної
депресії.
Застосування
жінкам, які
годують
груддю, не
рекомендується,
оскільки
морфін
проникає у
грудне
молоко.

Абстинентний
синдром може
спостерігатися
у
новонародженого,
якщо жінка у
період вагітності
отримувала
тривале
лікування морфіном.
У
новонароджених,
чиї матері
отримували опіоїдні
аналгетики
під час
вагітності,
слід стежити
за ознаками
синдрому
відміни
(абстиненції)
новонароджених.

Існують
дані щодо
зниження
фертильності
і виникнення
ризику
хромосомних
ушкоджень у
щурів після
застосування
морфіну.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Лікування
препаратом
може
призвести до
седації, тому
рекомендується
утримуватися
від
керування
автотранспортом
або роботи з
іншими
механізмами
протягом
застосування
препарату.

Спосіб
застосування
та дози.

Застосовують
внутрішньо.
Режим
дозування
встановлюють
індивідуально.

Початкова
доза
препарату
залежить від
ступеня болю
та
особливостей
попереднього
прийому
пацієнтом
аналгетиків.
Препарат потрібно
застосовувати
у
встановленій
лікарем дозі
кожні 4
години. У
разі
посилення
болю або
розвитку
толерантності
до морфіну
необхідно
збільшити
дозу
препарату, використовуючи
дозування 5
мг та 10 мг.

Для
пацієнтів
літнього
віку може
бути доцільним
зниження доз,
які
застосовуються
дорослим.

Пацієнтам,
які
переходять
від
парентерального
застосування
морфіну до
перорального,
необхідно
підвищити
дозу, щоб
компенсувати
зменшення
аналгетичного
ефекту, пов’язаного
із
пероральним
способом
застосування
морфіну.
Зазвичай
необхідність
такого
збільшення
дози
становить 100 %;
для таких
пацієнтів
потрібна
індивідуальна
корекція
дози.

Для
дорослих та
дітей віком
від 12 років,
які не
застосовували
опіоїди,
початкові
дози морфіну,
як правило,
становлять
5–10 мг кожні 4 години.
Для
пацієнтів з
болем, який
не контролюється
більш
слабкими
опіоїдами,
початкова
доза морфіну
звичайно
становить 10 мг
кожні 4
години.

Дітям віком
3–5 років
призначають
по 5 мг кожні 4
години, віком
6–12 років – по
5–10 мг кожні 4
години.

Добову дозу
морфіну
можна
збільшити до
200 мг за умови
контролю
побічних
реакцій та можливості
надання
невідкладної
спеціалізованої
допомоги. У
разі
неможливості
контролювання
болю
встановленою
титруванням
дозою та
необхідності
застосування
добової дози,
яка
перевищує 200
мг (зазвичай
при хронічному
болю
онкологічної
етіології), необхідний
постійний
ретельний
контроль
стану
пацієнта
(див.
«Побічні
реакції» та «Передозування»).

У разі
післяопераційного
болю
пацієнтам з
масою тіла до
70 кг
призначають по
5 мг кожні 4 години,
пацієнтам з
масою тіла
від 70 кг – по 10 мг
кожні 4
години.
Пероральні
форми
морфіну застосовують
з
обережністю
протягом
перших 24
годин після
операції з
огляду на
динаміку
відновлення
функцій
кишечнику.

Цілі
лікування та
його
припинення.

Перед
початком
лікування препаратом
Морфін-ЗН
слід
узгодити з
пацієнтом
стратегію
лікування,
включаючи
тривалість
та цілі лікування,
а також план
завершення
лікування відповідно
до протоколу
лікування
болю. Під час
терапії
лікарю слід
підтримувати
частий
контакт з
пацієнтом,
щоб оцінити
необхідність
продовження
лікування,
розглянути
питання про
припинення
лікування та
у разі
необхідності
скоригувати
дози. Коли
пацієнт
більше не
потребує
терапії
морфіном,
може бути
доцільно
поступово
зменшувати дозу
для запобігання
виникненню абстинентного
синдрому. У разі
відсутності
належного
контролю
болю слід
розглянути
можливість
виникнення
гіпералгезії,
толерантності
та
прогресування
основного
захворювання
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Тривалість
лікування.

Морфін-ЗН
не слід
застосовувати
довше, ніж це
необхідно.

Діти.

Лікарський
засіб не
рекомендується
застосовувати
дітям віком
до 3 років.

Передозування.

Симптоми:
крапкові
зіниці,
млявість
скелетних
м’язів,
брадикардія,
пригнічення
дихання, артеріальна
гіпотензія, в
тяжких
випадках – циркуляторна
недостатність,
кома, аспіраційна
пневмонія.
Передозування
може призвести
до
летального
наслідку, у
тому числі через
дихальну
недостатність.
Повідомлялося
про випадки
рабдоміолізу,
який прогресує
до ниркової
недостатності.

Лікування.
Першочергово
необхідно
забезпечити
пацієнту
вільний
доступ
повітря та
застосувати
примусову
або
контрольовану
вентиляцію
легень.

Якщо немає
пригнічення
дихання, може
бути доцільним
застосування
внутрішньо
активованого
вугілля за
умови, що
необхідна доза
(50 г для
дорослих,
1 г/кг для
дітей) буде
прийнята
протягом
1 години
після передозування.

Чисті
опіоїдні
антагоністи
є специфічними
антидотами
при отруєнні
опіоїдами.
При необхідності
можна вжити
інших
підтримуючих
заходів.

При тяжкому
передозуванні
морфіном
необхідно
ввести
налоксон у
дозі 0,8 мг
внутрішньовенно.
При
необхідності
ін’єкції
повторюють
кожні
2–3 хвилини
або вводять
налоксон
інфузійно –
2 мг у 500 мл 0,9 %
розчину
натрію
хлориду або у
5 % розчині
глюкози
(0,004 мг/мл). Швидкість
інфузії
повинна
залежати від
попередньо
введеної
болюсної
дози та
відповідати
реакції
пацієнта.
Налоксон має
відносно
короткий
період дії,
тому стан
пацієнта
необхідно
ретельно
контролювати
до повного
відновлення
дихальної
функції.

При менш
тяжкому
передозуванні
слід ввести
налоксон у
дозі 0,2 мг
внутрішньовенно.
При
необхідності
ін’єкції
повторюють
кожні
2 хвилини по
0,1 мг.

При
передозуванні
морфіном у
разі відсутності
дихальної
або
циркуляторної
депресії
налоксон не
слід
застосовувати.
Налоксон
слід вводити
обережно
пацієнтам із
фізичною
залежністю
від морфіну,
оскільки раптова
і повна
відміна
опіоїдних
ефектів може
спровокувати
загострення
абстинентного
синдрому.

Побічні
реакції.

При
застосуванні
препарату в
рекомендованих
дозах
найбільш
поширеними
побічними
ефектами
морфіну є
нудота,
блювання,
запор та
сонливість.
При
тривалому
застосуванні
препарату
нудота та
блювання не є
характерними.
Якщо такі
реакції
виникають,
прийом
морфіну
можна
поєднувати з
відповідною
симптоматичною
терапією.

Нижче
наведені
побічні
ефекти із
зазначенням
частоти
виникнення:
дуже часто
(≥ 1/10), часто
(≥ 1/100, < 1/10),
нечасто
(≥ 1/1000, < 1/100),
рідко
(≥ 1/10000, < 1/1000), дуже
рідко (< 1/10000),
невідомо (не
можна
оцінити на основі
наявних
даних).

З боку
імунної
системи:
невідомо –
алергічні
реакції,
анафілактичні
реакції,
анафілактоїдні
реакції.

Психічні
порушення: часто –
сплутаність
свідомості,
безсоння;
нечасто –
ажитація,
ейфорія,
галюцинації,
зміни
настрою;
невідомо –
наркотична
залежність,
дисфорія,
розлади
мислення.

З боку
нервової
системи: часто –
запаморочення,
головний
біль, мимовільні
скорочення
м’язів,
сонливість;
нечасто – судоми,
парестезія,
непритомність,
алодинія,
міоклонус;
невідомо –
гіпералгезія.

З боку
органів зору:
нечасто –
зорові
розлади;
невідомо –
міоз.

З боку
органів
слуху: нечасто –
вертиго.

З боку
серцево-судинної
системи: нечасто –
пальпітація,
почервоніння
обличчя,
артеріальна
гіпотензія;
невідомо – брадикардія,
тахікардія,
артеріальна
гіпертензія.

З боку
дихальної
системи: нечасто –
бронхоспазм,
набряк
легенів, пригнічення
дихання;
невідомо –
зменшення кашлю, синдром
центрального
апное сну.

З боку
травного
тракту: дуже
часто –
нудота;
часто –
абдомінальний
біль,
анорексія,
запор,
сухість у
роті, блювання;
нечасто –
диспепсія,
кишкова непрохідність,
розлад
сприйняття
смаку, підвищення
рівня
печінкових
ферментів;
невідомо –
біліарний
біль, панкреатит,
загострення
панкреатиту,
спазм
сфінктера
Одді.

З боку
шкіри та
підшкірної
клітковини: часто –
гіпергідроз,
висип;
нечасто –
кропив’янка;
невідомо – гострий
генералізований
екзантематозний
пустульоз.

З боку
сечостатевої
системи: нечасто –
затримка
сечі;
невідомо –
спазм
сечовода,
аменорея,
зниження
лібідо, еректильна
дисфункція.

Загальні
розлади: часто –
астенічні
стани,
свербіж;
нечасто –
слабкість,
периферичний
набряк; невідомо
– розвиток
толерантності
до
лікарського засобу,
абстинентний
синдром.

Наркотична
залежність
та
абстинентний
синдром
(синдром
відміни).

Повторне застосування
опіоїдних
аналгетиків,
зокрема
препарату
Морфін-ЗН, навіть у
терапевтичних
дозах,
може бути
пов’язане з
розвитком
фізичної та/або
психологічної
залежності
та толерантності.
Ризик
розвитку
наркотичної
залежності може
варіюватися
залежно від
індивідуальних
факторів
ризику
пацієнта,
дозування та
тривалості
лікування опіоїдами
(див.
розділ
«Особливості
застосування»). Раптове
припинення
лікування
або застосування
опіоїдних
антагоністів
може спричинити
розвиток
абстинентного
синдрому, іноді
синдром
відміни може
розвиватися
в проміжках
часу між
прийомами
доз.

Фізичні
симптоми
відміни: болі в
тілі, тремор,
синдром
неспокійних
ніг, діарея,
черевні
коліки,
нежить та
грипоподібні
симптоми,
нудота,
тахікардія,
мідріаз,
тривожність,
дратівливість,
дисфоричний
настрій.

Одним із
факторів
розвитку
наркотичної
залежності є
потяг до
наркотиків.

Термін
придатності. 2 роки.

Умови
зберігання.

Зберігати в
оригінальній
упаковці при
температурі
не вище 25 °С.

Зберігати у
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

По 10 таблеток
у блістері,
по 1 або 5
блістерів у коробці.

Категорія
відпуску.

За рецептом.

Виробник.

Товариство
з обмеженою
відповідальністю
«Харківське
фармацевтичне
підприємство
«Здоров’я
народу».

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження
його
діяльності.

Україна, 61002,
Харківська
обл., місто
Харків, вулиця
Куликівська,
будинок 41.