ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського засобу

НАЛБУФІН-ЗН

(NALBUPHIN-ZN)

Склад:

діюча
речовина: nalbuphine;

1 мл
препарату
містить
налбуфіну
гідрохлориду
у
перерахуванні
на 100 % речовину
10 мг;

допоміжні
речовини:
натрію
хлорид;
натрію
цитрат;
кислота лимонна,
моногідрат;
вода для
ін’єкцій.

Лікарська
форма. Розчин
для ін’єкцій.

Основні
фізико-хімічні
властивості: прозора,
безбарвна
або майже
безбарвна рідина.

Фармакотерапевтична
група.

Аналгетики.
Опіоїди.
Похідні
морфінану.
Код АТХ N02А F02.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Налбуфіну
гідрохлорид –
опіоїдний
аналгетик
групи
агоністів-антагоністів
опіатних
рецепторів. Є
агоністом
каппа-рецепторів
і
антагоністом
мю-рецепторів,
порушує
міжнейронну
передачу больових
імпульсів на
різних
рівнях
центральної
нервової
системи (ЦНС),
впливаючи на
вищі відділи
головного
мозку.
Гальмує умовні
рефлекси,
чинить
седативну
дію, спричиняє
дисфорію,
міоз, збуджує
блювотний
центр. Меншою
мірою, ніж
морфін,
промедол,
фентаніл,
порушує
роботу
дихального
центру і впливає
на моторику
шлунково-кишкового
тракту. Не
впливає на
гемодинаміку.
Ризик
розвитку
звикання і
опіоїдної
залежності
при
контрольованому
застосуванні
налбуфіну
значно
нижчий, ніж при
застосуванні
опіоїдних
антагоністів.

Фармакокінетика.

При
внутрішньовенному
введенні
ефект розвивається
через кілька
хвилин, при
внутрішньом’язовому
– через 10-15 хвилин.
Максимальний
ефект – через
30-60 хвилин,
тривалість
дії – 3-6 годин.

Лікарський
засіб чинить
швидку
знеболювальну
дію. Час досягнення
максимальної
концентрації
у плазмі
крові (Сmax)
при
внутрішньом’язовому
введенні – 0,5-1 година.
Метаболізується
у печінці.
Виводиться у
вигляді
метаболітів
з жовчю, у
незначній
кількості –
із сечею.
Проходить
через
плацентарний
бар’єр, у
період
пологів може
спричиняти
пригнічення
дихання у
новонародженого.
Проникає у
грудне
молоко.
Період
напіввиведення
– 2,5‑3 години.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Больовий
синдром
сильної та
середньої інтенсивності;
як
додатковий
засіб при
проведенні
анестезії;
для зниження
болю в перед-
та
післяопераційний
період;
знеболення під
час пологів.

Обмеження
застосування

Через
ризик
виникнення
залежності,
зловживання
та
неправильного
застосування
опіоїдів,
навіть у
рекомендованих
дозах (див. розділ
«Особливості
застосування»),
налбуфін
слід
застосовувати
тільки пацієнтам,
для яких
альтернативні
засоби
лікування
(наприклад,
неопіоїдні
аналгетики):

– були
непереносні
або їх
переносність
не
очікується;

– не
забезпечували
адекватного
знеболення
або такого не
очікується.

Протипоказання.

Підвищена
чутливість
до налбуфіну
гідрохлориду
або до
будь-якого
іншого
компонента лікарського
засобу.

Відома
або
потенційна
шлунково-кишкова
непрохідність,
включаючи
паралітичну
непрохідність
кишечнику.

Гострий
біль у животі
при підозрі
на апендицит
або
панкреатит (оскільки
налбуфін
може
маскувати
його прояви).

Виражене
пригнічення
дихання або
виражене
пригнічення
ЦНС,
підвищений
внутрішньочерепний
тиск, травма
голови,
гостре
алкогольне
отруєння,
алкогольний
психоз, судоми.

Гостра
або тяжка
бронхіальна
астма, хронічна
обструкція
дихальних
шляхів або
астматичний
статус.

Гостра
дихальна
недостатність,
підвищений
рівень
вуглекислого
газу у крові,
легеневе серце.

Застосування
одночасно з
інгібіторами
моноаміноксидази
(МАО) або
протягом 14
днів після припинення
прийому інгібіторів
МАО.

Не
застосовувати
при легкому
болю, який можна
лікувати за
допомогою
інших
знеболювальних
препаратів.

Не
рекомендовано
комбіноване
застосування
лікарського
засобу з
чистими
агоністами
морфіноміметиків.

Протипоказано
застосовувати
жінкам у
період вагітності
та годування
груддю (за
винятком
випадків застосування
під час
пологів).

Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Бензодіазепіни
та інші
депресанти
центральної
нервової
системи

Хоча
налбуфін
проявляє
активність
антагоніста
опіоїдів, є
докази того,
що у пацієнтів
без
опіоїдної
залежності
він не буде
протидіяти
опіоїдним
аналгетикам,
що вводяться
безпосередньо
перед,
одночасно
або відразу
після
ін’єкції
налбуфіну.
Отже, через
адитивні
фармакологічні
ефекти одночасний
прийом інших
опіоїдних
аналгетиків,
бензодіазепінів
або інших
депресантів ЦНС,
таких як
алкоголь,
інших
седативних/снодійних
засобів,
анксіолітиків,
транквілізаторів,
міорелаксантів,
загальних
анестетиків,
нейролептиків
та інших
опіоїдів
збільшує
ризик
пригнічення
дихання, сильної
седації, коми
і смерті.

Потрібна
обережність
у разі одночасного
призначення
цих
препаратів
пацієнтам, у
яких
альтернативні
варіанти
лікування не
забезпечують
очікуваний
результат. Слід
застосовувати
найнижчу
дозу
протягом якомога
коротшого
періоду і
ретельно
спостерігати
за
пацієнтами
щодо ознак
пригнічення
дихання та
седативного
ефекту.

Серотонінергічні
препарати

Одночасне
застосування
опіоїдів з
іншими
препаратами,
що впливають
на систему серотонінергічних
нейромедіаторів,
такими як
селективні
інгібітори
зворотного
захоплення
серотоніну
(СІЗЗС),
інгібітори
зворотного
захоплення
серотоніну і
норадреналіну
(ІЗЗСН),
трициклічні
антидепресанти,
триптани,
антагоністи
серотонінових
5-НТ3-рецепторів,
які впливають
на систему нейротрансмітерів
серотоніну
(наприклад,
міртазапін,
тразодон,
трамадол),
інгібітори
МАО
(призначені
для
лікування психічних
розладів, а
також інші препарати,
такі як
лінезолід і
метиленовий
синій для
внутрішньовенного
введення),
призводило
до
серотонінового
синдрому.

Якщо
одночасного
застосування
неможливо
уникнути,
потрібно
ретельно
спостерігати
за пацієнтами,
особливо на
початку
лікування та
під час корегування
дози. Якщо є
підозра на
серотоніновий
синдром,
застосування
лікарського
засобу слід
припинити.

Міорелаксанти

Налбуфін
може посилювати
нервово-м’язову
блокаду міорелаксантів
і
підвищувати
ступінь
пригнічення
дихання.

Потрібно
спостерігати
за
пацієнтами
щодо ознак пригнічення
дихання, яке
може бути більш
серйозним,
ніж
очікувалося, і
у разі потреби
зменшити
дозу
налбуфіну
та/або
міорелаксанту.

Діуретики

Опіоїди
можуть
знижувати
ефективність
діуретиків,
спричиняючи
вивільнення
антидіуретичного
гормону.

Потрібно
спостерігати
за пацієнтами
щодо ознак зниження
діурезу
та/або впливу
на
артеріальний
тиск і у разі потреби
збільшити
дозу
діуретика.

Антихолінергічні
препарати

Одночасний
прийом
антихолінергічних
препаратів збільшує
ризик
затримки
сечі і/або важких
запорів, що
може
призвести до
паралітичної
непрохідності
кишечнику.

Потрібно
спостерігати
за
пацієнтами
щодо ознак
затримки
сечі або
зниження
перистальтики
шлунка при
одночасному
застосуванні
налбуфіну з
антихолінергічними
препаратами.

Інгібітори
МАО

Взаємодія
інгібіторів
МАО
(наприклад,
фенелзин,
транілципромін,
лінезолід) з
опіоїдами
може
проявлятися
у вигляді
серотонінового
синдрому або
опіоїдної
токсичності
(наприклад,
пригнічення
дихання,
кома).

Не
слід застосовувати
налбуфін
пацієнтам,
які
приймають
інгібітори
МАО, і
протягом 14 днів
після
припинення
їх прийому.

Якщо
потрібне
термінове
застосування
опіоїдів, застосовують
початкову
тестову дозу з
частим
додаванням
малих доз до
досягнення
адекватного
контролю болю,
уважно
стежачи за
артеріальним
тиском,
симптомами з
боку ЦНС і
диханням.

Резюме

Таким
чином, лікарський
засіб не слід
застосовувати
разом з
іншими наркотичними
аналгетиками
через
небезпеку послаблення
аналгетичної
дії і
можливість
провокування
синдрому
відміни у
хворих із
опіоїдною
залежністю.

Поєднання
з похідними
фенотіазину
і препаратами
пеніциліну
може
посилити
нудоту та
блювання.

Сумісне
застосування
протипоказано.
Алфентаніл,
кодеїн,
декстропроксифен,
дигідрокодеїн,
фентаніл,
метадон,
морфін, оксикодон,
петидин,
суфентаніл,
трамадол –
спостерігається
зменшення
знеболювального
ефекту
внаслідок
блокування
рецепторів із
ризиком
появи
синдрому
відміни.

Сумісне
застосування
не
рекомендовано.
Алкоголь
підвищує
седативний
ефект морфоаналгетиків.
Погіршення
уваги може
бути небезпечним
при
керуванні
транспортними
засобами або
роботі з
іншими
механізмами.
Слід уникати
одночасного
вживання
алкогольних
напоїв і
застосування
лікарських
засобів, що
містять
етанол.

Застосовувати
з
обережністю:

– З іншими
аналгетиками
морфійного
типу (протикашльовими
засобами або
при замісній
терапії), а
також із
бензодіазепінами,
барбітуратами,
оскільки
зростає
ризик пригнічення
дихання, що
може мати
летальний наслідок
у разі
передозування.

–
З іншими
депресантами
ЦНС: іншими
морфіноаналгетиками,
барбітуратами,
бензодіазепінами,
анксіолітиками
(за винятком
бензодіазепінів),
седативними
антидепресантами
(амітриптиліном,
доксепіном,
міансерином,
міртазапіном,
триміпраміном),
антигістамінними
(Н1) засобами,
снодійними
засобами,
антигіпертензивними
засобами
центральної
дії, нейролептиками,
талідомідом,
баклофеном,
оскільки
посилюється
пригнічення
ЦНС.

Особливості
застосування.

Пригнічення
дихання, що
загрожує
життю

Повідомлялося
про серйозне,
небезпечне
для життя або
смертельне
пригнічення
дихання при
застосуванні
опіоїдів,
навіть у разі
застосування
відповідно
до
рекомендацій.
Пригнічення
дихання, якщо
його негайно
не
розпізнати і
не лікувати,
може
призвести до
зупинки
дихання і смерті.
Запобіжні
заходи щодо
пригнічення
дихання
можуть
включати
ретельне спостереження,
підтримувальні
заходи і використання
антагоністів
опіоїдів,
залежно від клінічного
стану
пацієнта. Затримка
вуглекислого
газу (СО2) в
результаті
пригнічення
дихання,
спричиненого
опіоїдами,
може погіршити
седативний
ефект опіоїдів.

Хоча
серйозне,
небезпечне
для життя чи
смертельне
пригнічення
дихання може
виникнути в
будь-який
момент під
час
застосування
налбуфіну, ризик
найбільш
високий на
початку
терапії або
після збільшення
дози. Слід
уважно
спостерігати
за пацієнтами
щодо
пригнічення
дихання,
особливо
протягом перших
24–72 годин
після
початку
терапії і
після збільшення
дозування
налбуфіну.

Щоб
знизити
ризик
пригнічення
дихання,
потрібно
правильно
підбирати і
підвищувати
дозу налбуфіну.
Перевищення
дози
налбуфіну у
разі
переведення
пацієнтів з
іншого
опіоїдного
препарату
може призвести
до летального
передозування
при першій
дозі.

Опіоїди
можуть спричинити
пов’язане зі
сном пригнічення
дихання, зокрема
центральне апное
сну (ЦАС), та
гіпоксемію, пов’язану
зі сном. Вживання
опіоїдів збільшує
ризик ЦАС
залежно від
дози. Для
пацієнтів із
ЦАС потрібно по
можливості
зменшити дозування
опіоїдів,
дотримуючись
практичних
рекомендацій
щодо
поступового
зниження
дози
опіоїдів.

Ризики,
пов’язані з
одночасним
прийомом бензодіазепінів
або інших
депресантів
ЦНС

Виражений
седативний
ефект,
пригнічення дихання,
кома і смерть
можливі в
результаті
одночасного
застосування
налбуфіну з
бензодіазепінами
або іншими депресантами
ЦНС
(наприклад, небензодіазепіновими
седативними/снодійними
засобами,
анксіолітиками,
транквілізаторами,
міорелаксантами,
загальними
анестетиками,
нейролептиками,
іншими
опіоїдами,
алкоголем). Через
ці ризики не
слід
одночасно
призначати
вказані
препарати
пацієнтам,
для яких
альтернативні
методи
лікування не
дають
очікуваного
результату.

Оглядові
дослідження показали,
що одночасний
прийом
опіоїдних
аналгетиків і
бензодіазепінів
збільшує
ризик смерті,
пов’язаної з
комбінованим
лікуванням, у
порівнянні
із
застосуванням
тільки
опіоїдних
аналгетиків. Через
схожі
фармакологічні
властивості передбачається
аналогічний
ризик при одночасному
застосуванні
інших депресантів
ЦНС з
опіоїдними
аналгетиками
(див. розділи
«Особливості
застосування»,
«Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Якщо
прийнято
рішення про
призначення
бензодіазепіну
або іншого депресанта
ЦНС одночасно
з опіоїдним
аналгетиком,
призначають мінімальні
ефективні
дози і
мінімальну
тривалість
одночасного
прийому.
Пацієнтам,
які вже
отримують
опіоїдний
аналгетик, потрібно
застосовувати
більш низьку
початкову
дозу
бензодіазепіну
або іншого депресанта
ЦНС, ніж
призначається
без прийому
опіоїдів, та
підвищувати
її залежно від
клінічної відповіді.
Якщо
пацієнту,
який вже
приймає
бензодіазепін
або інший
депресант
ЦНС,
призначають
опіоїдний
аналгетик,
потрібно застосовувати
більш низьку
початкову
дозу
опіоїдного
аналгетика і
підвищувати
її залежно від
клінічної відповіді.
Необхідно
уважно
спостерігати
за пацієнтами
щодо ознак і симптомів
пригнічення
дихання і
седації.

Пацієнтів
та/або їхніх опікунів
слід проінформувати
про ризики
пригнічення
дихання та
седативного
ефекту при
одночасному
застосуванні
налбуфіну з
бензодіазепінами
або іншими депресантами
ЦНС (включаючи
алкоголь та заборонені
речовини). Пацієнтам
треба утримуватися
від
керування
транспортними
засобами і
роботи зі
складними
механізмами
до тих пір, доки
не будуть
встановлені ефекти
одночасного прийому
бензодіазепіну
або іншого депресанту
ЦНС з
опіоїдами. Потрібно
контролювати
пацієнтів
щодо виникнення
розладів,
пов’язаних
із вживанням психоактивних
речовин,
включаючи
зловживання
та
неправильне
застосування
опіоїдів, та
попереджати
їх про ризик
передозування
і смерті,
пов’язаний
із додатковим
застосуванням
депресантів
ЦНС, включаючи
алкоголь та заборонені
речовини, під
час
лікування
опіоїдами
(див. розділ «Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Пригнічення
дихання, що
загрожує
життю, у пацієнтів
з хронічною
хворобою
легенів, у літніх,
виснажених
або
ослаблених
пацієнтів

Застосування
налбуфіну
пацієнтам з
гострою чи
тяжкою
формою бронхіальної
астми за
відсутності
відповідного
контролю або
реанімаційного
обладнання
протипоказано.

Пацієнти
із хронічним
захворюванням
легенів

Пацієнти
із серйозними
хронічними
обструктивними
захворюваннями
легень або
легеневим
серцем, а
також пацієнти
зі значно
зниженою дихальною
функцією,
гіпоксією,
гіперкапнією
або з наявним
в анамнезі
пригніченням
дихання, які приймають
налбуфін,
мають
підвищений
ризик
зниження
активності
дихального
центру, зокрема
апное, навіть
у разі прийому
в
рекомендованих
дозах.

Літні,
виснажені
або
ослаблені
пацієнти

Небезпечне
для життя
пригнічення
дихання частіше
виникає у
літніх,
виснажених
або
ослаблених
пацієнтів,
оскільки у
них можуть
змінитися
фармакокінетика
чи кліренс у
порівнянні з
молодшими,
більш здоровими
пацієнтами. Необхідно
ретельно спостерігати
за такими
пацієнтами,
особливо на
початку терапії
та при
підвищенні
дози налбуфіну,
а також при одночасному
застосуванні
налбуфіну з
іншими
препаратами,
що пригнічують
дихання. Як
альтернатива,
можливе
застосування
цим
пацієнтам
неопіоїдних
аналгетиків.

Недостатність
кори
надниркових
залоз

Повідомлялося
про випадки недостатності
кори
надниркових
залоз при
застосуванні
опіоїдів,
частіше після
застосування
протягом
більш ніж 1
місяця. Клінічна
картина
недостатності
надниркових
залоз може
включати
неспецифічні
симптоми і
ознаки, зокрема
нудоту,
блювання,
анорексію, стомлюваність,
слабкість,
запаморочення
і низький
кров’яний
тиск. При
підозрі на
недостатність
надниркових
залоз
необхідно
якомога швидше
визначити
діагноз. Якщо
діагностовано
недостатність
надниркових
залоз,
проводять
лікування
фізіологічно
замісними
дозами
кортикостероїдів.
Необхідно
поступово
припинити
застосування
опіоїдів і
продовжувати
лікування
кортикостероїдами,
доки функція надниркових
залоз не
відновитися.
Можна
спробувати застосування
інших опіоїдів,
оскільки іноді
повідомлялося
про відсутність
рецидиву
недостатності
надниркових
залоз при
застосуванні
інших
опіоїдів. Доступні
дані не
вказують на
те, що якісь
конкретні
опіоїди з
більшою
ймовірністю спричиняють
недостатність
надниркових
залоз.

Тяжка
гіпотензія

Налбуфін
може спричинити
тяжку
гіпотензію,
включаючи
ортостатичну
гіпотензію і непритомність,
у пацієнтів з
гіпотонією. Існує
підвищений
ризик у
пацієнтів з порушеною
здатністю
підтримувати
артеріальний
тиск внаслідок
зменшення
об’єму крові
або одночасного
прийому деяких
депресантів
ЦНС (наприклад,
фенотіазинів
чи загальних
анестетиків).
Необхідно
спостерігати
за цими
пацієнтами
щодо ознак гіпотонії
після
початку
прийому або
після зміни
дози налбуфіну.
У пацієнтів з
циркуляторним
шоком
налфубін може
спричинити
розширення
судин, що
призведе до зниження
серцевого
викиду і артеріального
тиску. Слід
уникати
застосування
налбуфіну
пацієнтам із
циркуляторним
шоком.

Ризики
застосування
пацієнтам із
підвищеним
внутрішньочерепним
тиском, пухлинами
головного
мозку,
травмами
голови або
порушенням
свідомості

У
пацієнтів, які
можуть бути
сприйнятливі
до
внутрішньочерепних
ефектів
затримки СО2
(наприклад, у
тих, у кого є ознаки
підвищеного
внутрішньочерепного
тиску або
пухлини
головного
мозку), налбуфін
може
зменшити
активність
дихального
центру, і, як
наслідок, затримка
СО2 може ще
більше
підвищити
внутрішньочерепний
тиск. Необхідно
спостерігати
за такими
пацієнтами
щодо ознак
седативного
ефекту і
пригнічення
дихання,
особливо на
початку терапії
налбуфіном.

Опіоїди
також можуть
приховувати
симптоми у
пацієнтів із
травмою
голови. Слід
уникати
застосування
налбуфіну
пацієнтам з
порушенням
свідомості
або комою.

Ризики
застосування
пацієнтам зі
шлунково-кишковими
захворюваннями

Налбуфін
протипоказаний
пацієнтам з відомою
або
підозрюваною
шлунково-кишковою
непрохідністю,
зокрема з
паралітичною
непрохідністю
кишечнику.

Налбуфін
може спричинити
спазм
сфінктера
Одді. Опіоїди
можуть спричинити
підвищення сироваткової
амілази. Необхідно
спостерігати
за
пацієнтами
із
захворюваннями
жовчовивідних
шляхів, включаючи
гострий
панкреатит,
щодо
погіршення
симптомів.

Підвищений
ризик судом у
пацієнтів із
судомними
розладами

Налбуфін
може збільшувати
частоту нападів
у пацієнтів
із судомними
розладами і підвищувати
ризик судом, що
виникають в
інших
клінічних ситуаціях.
Необхідно
спостерігати
за пацієнтами
із судомними
розладами в
анамнезі, щоб
контролювати
напади під
час
застосування
налбуфіну.

Порушення
функції
нирок або
печінки

Оскільки
налбуфін
метаболізується
в печінці і
виводиться
нирками, препарат
слід з обережністю
застосовувати
пацієнтам з
порушенням
функції
нирок або
печінки і
вводити в
нижчих
кількостях.

Інфаркт
міокарда

Як
і всі
сильнодіючі
аналгетики, налбуфін
слід застосовувати
з
обережністю
пацієнтам з
інфарктом
міокарда, у
яких спостерігається
нудота або
блювання.

Серцево-судинна
система

Під
час
досліджень
налбуфіну
при
анестезії повідомлялося
про більш
високу
частоту
брадикардії
у пацієнтів,
які не
отримували
атропін
перед
операцією.

Застосування
літнім
пацієнтам

Літні
пацієнти (віком
від 65 років)
можуть мати
підвищену
чутливість
до налбуфіну.
Загалом слід обережно
підбирати дозування
для літнього пацієнта,
зазвичай
починаючи з
найнижчої
межі діапазону
дозування,
оскільки у
цій
популяції більш
висока
частота
зниження
функції печінки,
нирок або
серця,
супутнього
захворювання
або
застосування
інших
лікарських засобів.

Пригнічення
дихання є
головним
ризиком для
літніх пацієнтів,
що приймають
опіоїди. Воно
виникає
після
введення
великих
початкових
доз
пацієнтам,
які
нечутливі до
опіоїдів, або
у разі
одночасного
введення
опіоїдів з
іншими
препаратами,
що пригнічують
дихання.
Дозування
для літніх
пацієнтів
слід
збільшувати
дуже
повільно.

Відомо,
що налбуфін
значною
мірою
виводиться
нирками, і
ризик
побічних
реакцій вищий
у пацієнтів з
порушенням
функції
нирок. Оскільки
у літніх
пацієнтів
більш
імовірне
зниження
функції
нирок, слід обережно
підбирати
дози та по
можливості
контролювати
функцію
нирок.

Лабораторні
тести

Налбуфін
може
заважати
ферментативним
методам виявлення
опіоїдів,
залежно від
специфіки/чутливості
тесту.

Зловживання
та залежність

Зловживання

Налбуфін
має потенціал
для
зловживання, неналежного
застосування,
звикання та
незаконного використання.

За
усіма
пацієнтами,
які
отримують
опіоїди, слід
встановити
ретельне
спостереження
щодо ознак
зловживання
та
залежності,
оскільки
застосування
опіоїдних
аналгетиків
пов’язане з
ризиком
розвитку
залежності,
навіть при
належному
медичному
застосуванні.

Налбуфін,
як і інші
опіоїди, може
бути використаним
у немедичних
цілях у
незаконних каналах
поширення.

Заходами,
що
дозволяють
обмежувати
зловживання
опіоїдними
препаратами,
є належна оцінка
стану
пацієнта,
правильний
підхід до
призначення
препаратів,
періодична
оцінка
терапії.

Зловживання
налбуфіном
може
призвести до
передозування
і смерті.
Ризики
збільшуються
при
одночасному
застосуванні
налбуфіну з
іншими
депресантами
ЦНС та
алкоголем.

Залежність

Як
толерантність,
так і фізична
залежність
можуть
розвинутись
під час
тривалої опіоїдної
терапії.
Толерантність
може проявлятися
як до
бажаних, так
і до
небажаних
ефектів
препаратів
та може
розвиватися
з різною
швидкістю до
різних
ефектів.

Фізична
залежність
призводить
до синдрому
відміни
після
різкого
припинення
прийому або
значного
зниження
дозування
препарату.
Синдром
відміни
також може
проявлятися
після
введення
опіоїдних
антагоністів
(наприклад,
налоксону,
налмефену),
аналгетиків,
агоністів-антагоністів
опіоїдних
рецепторів
(пентазоцин,
буторфанол,
налбуфін) або
часткових
агоністів
(бупренорфін).

Припинення
прийому
(синдром
відміни)

Не слід
раптово
припиняти
застосування
налбуфіну
(див. розділ
«Спосіб
застосування
та дози»),
оскільки у
такому разі у
фізично
залежного
пацієнта
може виникнути
синдром відміни.
Синдром
відміни може проявлятися
такими
симптомами,
як неспокій,
сльозотеча,
ринорея,
позіхання,
потовиділення,
озноб,
міалгія,
мідріаз.
Також можуть
розвинутися
й інші ознаки
та симптоми, зокрема
роздратованість,
неспокій,
біль у спині,
біль у
суглобах,
слабкість,
спазми у
животі, безсоння,
нудота,
анорексія,
блювання,
діарея, підвищення
артеріального
тиску,
частоти дихання
або пульсу.

Немовлята,
які
народжені
фізично
залежними
від опіоїдів
матерями, також
будуть
фізично
залежними і
можуть мати
респіраторні
проблеми та
симптоми
відміни.

Застосування
при
наркотичній
та алкогольній
залежності

Налбуфіну
гідрохлорид
є опіоїдом,
що не схвалений
для лікування
залежностей.
Його
застосування
особам з наркотичною
чи
алкогольною
залежністю
(активною або
у стадії
ремісії)
головним
чином призначене
для усунення
болю, що
вимагає
опіоїдної
аналгезії.
Пацієнти з
наркотичною
або алкогольною
залежністю в
анамнезі
мають більший
ризик стати
залежними
від
налбуфіну.

Травма
голови

Пригнічувальна
дія
налбуфіну на
дихальні
шляхи та його
здатність
підвищувати
тиск
спинномозкової
рідини
можуть
значно посилюватися
при вже
підвищеному
внутрішньочерепному
тиску,
викликаному
травмою. Крім
того,
налбуфін
може
викликати
сплутаність
свідомості,
міоз,
блювання та
інші побічні
ефекти, що
маскують
клінічний
перебіг у
пацієнтів з
травмою
голови. Таким
пацієнтам
налбуфін
слід
застосовувати
з особливою
обережністю
і тільки в
тому разі,
коли це
визнано
дійсно
необхідним.

Не
рекомендується
застосовувати
Налбуфін-ЗН в
амбулаторних
умовах через
ризик виникнення
денної
сонливості.

Налбуфін-ЗН
слід з
обережністю
застосовувати
жінкам під
час пологів,
коли
розкриття
шийки матки
становить 4
см. У такому
разі лікарський
засіб слід
застосовувати
виключно
внутрішньом’язово.

Допоміжні
речовини

Лікарський
засіб
містить менше
1 ммоль (23
мг)/дозу
натрію, тобто
практично
вільний від натрію.

Застосування
у період
вагітності
або годування
груддю.

Вагітність

Дослідження
на людях не
проводилися.
Налбуфін
проникає
через
плацентарний
бар’єр і
протипоказаний
вагітним
жінкам.

Тривале
застосування
опіоїдних
аналгетиків
під час
вагітності
може
призвести до
неонатального
синдрому
відміни. Неонатальний
синдром
відміни
опіоїдів
може бути
небезпечним
для життя.

Для
людини
потенційний
ризик
серйозних вроджених
вад і викидня
у вказаній
популяції
невідомий. На
всіх строках
вагітності
існує
потенційний
ризик
вроджених
вад, викидня
або інших несприятливих
наслідків.
Вагітним
жінкам, які
приймають
опіоїди, не
слід різко
припиняти
прийом ліків,
оскільки це
може
викликати
ускладнення
вагітності,
такі як
викидень або
мертвонародження.
Зниження
дози повинно
бути повільним
і під
наглядом
лікаря, щоб
уникнути серйозних
побічних
ефектів для
плода.

Перейми
та пологи

Плацентарний
перенос
налбуфіну є
високим,
швидким і
непостійним
у
співвідношеннях
«мати–плід»
від 1:0,37 до 1:6.
Побічні
ефекти у
плода та новонародженого,
про які
повідомлялося
після
введення
налбуфіну матері
під час
пологів,
включають
брадикардію
плода,
пригнічення
дихання новонародженого,
апное, ціаноз
і гіпотонію.
Деякі з цих
ефектів були
небезпечними
для життя.
При введенні
налоксону
матері під час
пологів в
деяких
випадках
ситуації нормалізувалися.
Повідомлялося
про важку та тривалу
брадикардію
плода. Були
повідомлення
про стійке
неврологічне
ушкодження,
пов’язане з
брадикардією
плода.

Також
повідомлялося
про зміну
частоти серцевих
скорочень,
пов’язану із
налбуфіном.
Налбуфін
слід призначати
під час
переймів і
пологів,
тільки якщо
це необхідно
і тільки якщо
потенційна
користь для
матері
перевищує
ризик для
немовляти.
Якщо налбуфін
застосовується
під час
пологів,
новонароджених
слід
контролювати
щодо пригнічення
дихання,
апное,
брадикардії
і аритмій.

У разі
застосування
налбуфіну
під час пологів,
максимальна
доза
препарату не
повинна
перевищувати
20 мг для
внутрішньом’язового
введення.
Слід уникати
застосування
налбуфіну
під час
вагітності
високого ризику,
зокрема у
разі
передчасних
пологів або
народження
двійні.

Налбуфін
не
рекомендується
застосовувати
вагітним
жінкам під
час або
безпосередньо
перед
пологами,
якщо можна
застосувати
інші методи
знеболювання.
Опіоїдні
аналгетики, зокрема
налбуфін,
можуть
подовжити
тривалість
пологів,
оскільки
мають
властивість
тимчасово
зменшувати
силу,
тривалість і
частоту скорочень
матки. Однак
цей ефект не
є постійним і
може бути
компенсований
збільшенням
швидкості
розкриття
шийки матки,
що, як
правило,
скорочує
пологи.

Грудне
годування

Оскільки
опіоїди
можуть
проникати
через плацентарний
бар’єр і
виділятися з
грудним
молоком,
налбуфін
протипоказаний
жінкам, що
годують, і не
рекомендується
використовувати
під час
переймів і
пологів, якщо,
на думку
лікаря,
потенційна
користь не
переважує
ризики. У
дитини може
виникнути
загрозливе
для життя
пригнічення
дихання, якщо
матері
вводять
опіоїди. Потрібна
наявність
налоксону у
швидкій
доступності.
Немовлята,
матері яких
під час
годування
груддю
приймають
налбуфін,
повинні перебувати
під наглядом
щодо
надмірного
седативного
ефекту і
пригнічення
дихання.

Якщо
жінка у
період
годування
грудьми припиняє
прийом
опіоїдних
аналгетиків
або під час
прийому опіоїдних
аналгетиків
припиняє
грудне
годування, у
немовляти
можуть
виникати
симптоми
відміни.

Репродуктивна
функція

Тривале
вживання
опіоїдів
може бути
причиною
зниження
рівня
статевих
гормонів з
такими
симптомами,
як низьке
лібідо, еректильна
дисфункція
або
безпліддя.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Налбуфін
може
погіршити
розумові або
фізичні
здібності, важливі
для
потенційно
небезпечних
видів діяльності,
таких як
управління
автотранспортом
або робота з
обладнанням. Слід
утримуватись
від
управління
автомобілем
або роботи з
небезпечними
механізмами,
якщо у
пацієнта
толерантність
до налбуфіну або
якщо
невідома
реакція на цей
лікарський
засіб.

Необхідний
нагляд за
пацієнтом до
моменту
усунення
ефектів
налбуфіну,
які можуть вплинути
на здатність
управляти
автомобілем,
працювати з
механізмами
або займатися
іншою
діяльністю,
що потребує
підвищеної
уваги.

Спосіб
застосування
та дози.

Лікарський
засіб
повинні
вводити
тільки медичні
працівники,
що пройшли
спеціальний
курс із
застосування
внутрішньовенних
анестетиків
та тактики
управління
респіраторними
ефектами сильнодіючих
опіоїдів. Потрібна
наявність у
швидкій
доступності
налоксону,
відповідного
реанімаційного
та інтубаційного
обладнання, а
також кисню.

Перед
введенням лікарського
засобу слід
перевірити
ампули
візуально
щодо наявності
твердих
часток і забарвлення
розчину.

Препарат
призначають
для
внутрішньовенного
та
внутрішньом’язового
введення.

У разі
застосування
налбуфіну
протягом 12
годин до та 12-24
годин після
оперативного
втручання
слід дотримуватися
обережності.

Швидке
внутрішньовенне
введення
опіоїдних
аналгетиків
збільшує
ризик
виникнення
гіпотонії та
пригнічення
дихання.

Усі дози
опіоїдів
несуть у собі
ризик летальних
або
нелетальних
побічних
явищ. Цей ризик
підвищується
зі
збільшенням
дози. Якщо
налбуфін
використовується
більше 7 днів
для
лікування
хронічного
неракового
болю,
рекомендується
не
перевищувати
дозу 90 мг
налбуфіну на
добу. У
кожного пацієнта
потрібно
оцінювати
ризик перед
призначенням
налбуфіну,
оскільки
ймовірність
виникнення
серйозних
побічних
ефектів залежить
від
тривалості
лікування,
рівня болю, а
також від
рівня терплячості
пацієнта.
Крім того,
рівень болю
слід
регулярно
контролювати,
щоб визначити
найбільш оптимальну
дозу та потребу
у подальшому
використанні
налбуфіну.

Дозування
потрібно розраховувати
для кожного
пацієнта індивідуально,
враховуючи
інтенсивність
болю, відповідь
на препарат,
попередній
досвід лікуванням
аналгетиками
і фактори
ризику
залежності,
зловживання
і
неправильного
використання
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Необхідно
уважно
спостерігати
за пацієнтами
щодо
пригнічення
дихання,
особливо протягом
перших 24-72
годин після
початку
терапії і
після
збільшення
дози
налбуфіну, та
проводити
відповідну
корекцію
дози.

Дозування
залежить від
маси тіла
пацієнта.
Слід бути
обережними,
щоб уникнути
помилок у
дозуванні
через
плутанину
між міліграмами
(мг) та
мілілітрами
(мл), що може
призвести до
випадкового
передозування
(дивіться
дозування у
таблиці
нижче).

Зазвичай
при
больовому
синдромі
вводять внутрішньовенно
або
внутрішньом’язово
від 0,1 до 0,3 мг
препарату на
1 кг маси тіла
хворого, що
еквівалентно
приблизно 10-20 мг
налбуфіну
при масі тіла
70 кг; разову
дозу
препарату
вводять за
необхідності
кожні 3‑6 годин.
Дозування
слід
корегувати
відповідно
до тяжкості
болю і
фізичного
стану пацієнта,
враховуючи
прийом
пацієнтом
інших
лікарських
засобів (див.
розділ
«Особливості
застосування»).
Максимальна
разова доза
для дорослих
– 20 мг,
максимальна
добова доза –160
мг.
Тривалість
застосування
– не більше 3 днів.

Доза на
введення

Максимальна
разова доза

Максимальний
об’єм на
введення

Максимальна
добова доза

Максимальний
об’єм
добової
дози

0,1-0,3 мг/кг

20 мг

2 мл

160 мг

16 мл

При
інфаркті
міокарда
часто буває
достатньо 20 мг
препарату, що
вводять
внутрішньовенно
повільно,
проте може
бути
необхідним
збільшення
дози до 30 мг.
За
відсутності
чіткої
позитивної
динаміки
больового
синдрому – 20 мг
повторно
через 30 хвилин.

Застосування
особливим
групам
пацієнтів
(пацієнти з
порушенням
функції
нирок або печінки,
літні
пацієнти) –
див. розділ
«Особливості
застосування».

Для
премедикації
– 100-200 мкг/кг
маси тіла.
При
проведенні
внутрішньовенного
наркозу для
введення у
наркоз – 0,3-1 мг/кг
протягом 10-15 хвилин,
для
підтримання
наркозу – 250‑500 мкг/кг
кожні 30 хвилин.

При
знеболенні
під час
пологів не
слід перевищувати
дозу
препарату 20 мг
для
внутрішньом’язового
введення.

Титрування
дози

Належна
оптимізація
доз,
розрахованих
для
полегшення
болю, повинна
бути
спрямована
на введення
найнижчої
дози, яка
дозволить
досягти
оптимального
балансу між
усуненням
болю і
побічними
ефектами,
пов’язаними
з опіоїдами.

Коригування
дози має ґрунтуватися
на клінічній
реакції
пацієнта.

Коригування
або
зменшення
дози

Фізична
залежність,
із
психологічною
залежністю
або без неї,
як правило,
виникає при
постійному
прийомі
опіоїдів, зокрема
налбуфіну.
Симптоми
відміни
можуть
виникати
після різкого
припинення
терапії. Ці
симптоми можуть
включати:
біль у тілі,
діарею,
мурашки по
шкірі, втрату
апетиту,
нудоту,
нервозність
або неспокій,
нежить,
чхання,
тремор,
спазми
шлунка,
тахікардію,
проблеми зі
сном,
незвичне
підвищення
потовиділення,
серцебиття,
лихоманку
невідомого
походження,
слабкість та
позіхання.

Після
успішного
купірування
помірного та
сильного
болю слід спробувати
поступово
знизити дозу
опіоїдів.
Зменшення
дози або
повне
припинення
прийому може
стати
вірогідним у
разі зміни
загального
або
психічного
стану
пацієнта. Пацієнтам,
які
отримують
тривалу
терапію, слід
поступово
припиняти застосування
препарату,
якщо він
більше не
потрібен для купірування
болю.
Зниження
дози повинно
бути
індивідуальним
і
проводитися
під наглядом
лікаря.

Пацієнти
повинні бути
проінформовані
про те, що
зменшення
дози або
припинення
прийому
опіоїдів
знижує їх
толерантність
до цих
препаратів.
Якщо
лікування потрібно
відновити,
слід почати з
мінімальної
дози і
поступово
збільшувати
дозу, щоб
уникнути
передозування.

Припинення
прийому

Якщо
пацієнт, який
приймав
налбуфін
тривалий час
і може мати
фізичну
залежність,
більше не
потребує
терапії
налбуфіном,
дозу треба
поступово
зменшувати
на 25-50 % кожні 2‑4 дні,
уважно
спостерігаючи
за появою
ознак і
симптомів
відміни. Якщо
у пацієнта
з’являються
ці ознаки або
симптоми,
потрібно повернутися
до
попередньої дози
і зменшувати
дозу
повільніше,
збільшуючи
інтервал між
зменшенням
дози або зменшуючи
величину
зміни дози,
або і те й
інше. Не
можна
раптово
припиняти
застосування
налбуфіну
фізично залежним
пацієнтам
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Пропущена
доза

Якщо було
пропущено
введення
дози,
наступну
дозу слід
ввести в наступний
запланований
час і в
звичній кількості.

Діти.

Не
застосовують.

Передозування.

Симптоми

Гостре
передозування
тільки
налбуфіну може
проявлятися пригніченням
дихання і
дисфорією. Гостре передозування
налбуфіну та
інших опіоїдів
або
депресантів
ЦНС може проявлятися
пригніченням
дихання, сонливістю,
що
переходить у
ступор або
кому,
в’ялістю
скелетних
м’язів,
холодною і
липкою
шкірою,
звуженими
зіницями і, в
деяких випадках,
набряком легенiв,
брадикардією,
гіпотонією, судомами,
рабдоміолізом,
частковою
або повною
обструкцією
дихальних
шляхів,
атиповим
хропінням і
смертю. Помітний
мідріаз, але
не міоз, може
спостерігатися
у разі
гіпоксії при
передозуванні.

Лікування

У
разі
передозування
першочерговими
заходами є
відновлення
вільної
прохідності
та захист дихальних
шляхів і, при
необхідності,
застосування
допоміжної
або
контрольованої
вентиляції. У
разі циркуляторного
шоку і
набряку
легенів необхідно
застосовувати
інші
підтримувальні
заходи (зокрема
кисень і
вазопресори).
При зупинці
серця або
аритмії
потрібно
застосовувати
сучасні
методи
життєзабезбепечення.

Антагоністи
опіоїдів налоксон
або налмефен
є
специфічними
антидотами у
випадках пригнічення
дихання,
спричиненого
передозуванням
опіоїдів. У
разі
клінічно
значущого
пригнічення
дихання або
кровообігу
при передозуванні
налбуфіну потрібно
застосовувати
антагоністи
опіоїдів.
Антагоністи
опіоїдів не
слід призначати
за
відсутності
клінічно
значущого
пригнічення
дихання або
кровообігу.

Оскільки
очікується,
що
тривалість
відміни
опіоїдів
буде меншою,
ніж
тривалість
дії
налбуфіну,
необхідно
спостерігати
за пацієнтом
до повного
відновлення
дихання. Якщо
реакція на
опіоїдний
антагоніст
неповна або
короткочасна,
потрібно
ввести додатковий
антагоніст
згідно з
рекомендаціями
щодо його
застосування.

У
пацієнтів,
фізично
залежних від
опіоїдів,
введення
рекомендованої
звичайної
дози
антагоніста
спричинить
гострий
синдром
відміни.
Ступінь
тяжкості
синдрому
відміни буде
залежати від
ступеня фізичної
залежності і
дози
введеного
антагоніста.
Якщо
необхідне
лікування
серйозного
пригнічення
дихання у
фізично залежного
пацієнта,
введення
антагоніста
слід
починати з
обережністю,
додаючи дози
антагоніста,
менші, ніж
зазвичай.

Побічні
реакції.

Седативний
ефект

Седативний
ефект –
частий
побічний
ефект
опіоїдних
аналгетиків,
особливо у
людей, які
раніше не
приймали
опіоїди.
Седативний
ефект також
може відбуватися
частково
через те, що
пацієнти зазвичай
відновлюють
сили від
тривалої втоми
після
полегшення
постійного
болю. У більшості
пацієнтів
розвивається
резистентність
до
седативних
ефектів
опіоїдів протягом
3-5 днів, і, якщо
седативний
ефект не є
тяжким, не
потрібно
буде ніякого
лікування,
крім заспокоєння.
Якщо
надмірний
седативний
ефект
зберігається
більше кількох
днів, дозу
опіоїдів
слід
зменшити і
досліджувати
альтернативні
причини.
Деякі з них:
одночасне
лікування
депресантами
ЦНС,
печінкова
або ниркова
дисфункція,
метастази в
мозок,
гіперкальціємія
і дихальна
недостатність.
Після
зменшення
дози її можна
обережно
збільшити
знову через
три або чотири
дні, якщо є
очевидним, що
біль погано
контролюється.
Запаморочення
і
нестійкість
можуть бути викликані
постуральною
гіпотензією,
особливо у літніх
або
ослаблених
пацієнтів. Ці
прояви можуть
зменшитися,
якщо пацієнт
ляже.

Нудота і
блювання

Нудота є
частим
побічним
ефектом на
початку
терапії
опіоїдними
аналгетиками
і, як вважають,
виникає в
результаті
активації хеморецепторної
тригерної
зони,
стимуляції
вестибулярного
апарату і
затримки випорожнення
шлунка.
Частота
нудоти
знижується
після
продовження
лікування
опіоїдними
аналгетиками.
Під час
призначення
опіоїдної
терапії при
хронічному
болю слід розглянути
також
можливість
звичайного призначення
протиблювотного
засобу. У
онкохворих
пацієнтів
дослідження
нудоти
повинно
включати
такі причини,
як запор,
непрохідність
кишечнику,
уремію,
гіперкальціємію,
гепатомегалію,
пухлинну
інвазію
черевного
сплетення та
одночасне
застосування
препаратів з
еметогенними
властивостями.
Постійна нудота,
що не
зменшується після
зменшення
дози, може
бути викликана
опіоїдним
стазом
шлунка та
може супроводжуватися
іншими
симптомами, зокрема
анорексією,
відчуттям
швидкого
насичення,
блюванням та
відчуттям
переповнення
шлунка. Ці
симптоми
піддаються
хронічному
лікуванню
шлунково-кишковими
прокінетичними
препаратами.

Запор

Практично
у всіх
пацієнтів
виникає
запор при
постійному
прийомі
опіоїдів. У
деяких пацієнтів,
особливо у
літніх людей або
у прикутих до
ліжка, може
статися
закупорка кишечнику.
Важливо
попередити
про це
пацієнтів і
встановити
відповідний
режим управління
роботою
кишечнику на
початку
тривалої
опіоїдної
терапії. Якщо
є потреба,
слід застосовувати
стимулювальні
проносні
лікарські
засоби та
інші
відповідні
заходи.
Оскільки
каловий
завал може
проявлятися
у вигляді
діареї
переповнення,
у пацієнтів,
які отримують
опіоїдну
терапію, слід
виключити
наявність
запору до
початку
лікування
діареї.

У ході
клінічних
досліджень
ін’єкційного
налбуфіну найчастішою
побічною реакцією
у 1066 пацієнтів,
яка спостерігалась
у 36 % пацієнтів, був
седативний
ефект. З
меншою
частотою
спостерігалися
такі реакції:
пітливість
та липкість
шкіри (у 9 %
пацієнтів),
нудота та блювання
(6 %),
запаморочення
та вертиго (5 %),
сухість у
роті (4 %) і
головний
біль (3 %).

Інші
побічні
реакції, що
виникли з
частотою 1 %
або менше
вказані далі.

З
боку
серцево-судинної
системи: підвищення
або зниження
артеріального
тиску,
ортостатична
гіпотензія,
брадикардія,
тахікардія,
відчуття
серцебиття.

З боку
органів зору:
нечіткість
або
порушення
зору, міоз.

З боку
травного
тракту:
запор,
нудота,
блювання,
сухість у
роті, спазми
у животі, диспепсія,
гіркота у
роті.

Загальні
порушення і
реакції у
місці введення:
гіпотермія,
може
виникнути
локальний
біль, набряк,
почервоніння,
печіння та
відчуття
тепла,
припливи,
підвищена
пітливість.

З боку
гепатобіліарної
системи: відхилення
функціональних
показників
печінки, спазм
жовчовивідних
шляхів.

З боку
імунної
системи:
анафілактичні/анафілактоїдні
та інші
серйозні
реакції гіперчутливості,
які можуть
потребувати негайного
підтримувального
лікування. Ці
реакції
можуть
включати шок,
респіраторний
дистрес-синдром,
зупинку
дихання, брадикардію,
зупинку
серця,
гіпотензію
або набряк
гортані.
Деякі з цих
алергічних
реакцій
можуть бути
небезпечними
для життя.
Повідомлялося
про інші
реакції
алергічного
типу, зокрема
про стридор,
бронхоспазм,
висип,
слабкість,
тремтіння.

З боку центральної
нервової
системи:
запаморочення,
головний
біль, м’язова
ригідність, почуття
тяжкості,
оніміння, поколювання
підвищення
внутрішньочерепного
тиску, непритомність,
дезорієнтація,
звикання до
препарату,
психоміметичні
реакції,
невротичні
реакції,
сонливість, незвичні
сни,
депресія,
сплутаність
свідомості, відчуття
нереальності,
дисфорія, ворожість,
порушення
мовлення,
зміна
настрою (у
тому числі
плач, ейфорія),
неспокій,
знервованість
(невгамовність),
галюцинації.

Можливість
виникнення
фізичної та
психічної
залежності, а
також
толерантності
під час
тривалого
лікування
така ж сама,
як і в разі
застосування
інших
похідних
морфіну.

Було
продемонстровано,
що частота
психоміметичних
ефектів,
таких як
відчуття
нереальності,
деперсоналізація,
маячення,
дисфорія та
галюцинації,
нижча, ніж у
пентазоцину.

З боку нирок
та
сечовивідних
шляхів:
антидіуретичний
ефект, спазм
сечовивідних
шляхів, позиви
до
сечовипускання.

З боку
репродуктивної
системи та
молочних
залоз: зниження
лібідо або
потенції.

З боку
органів
дихання:
пригнічення
дихання,
задишка,
астма.

З боку шкіри
і підшкірної
клітковини:
кропив’янка,
свербіж.

Під час
застосування
препарату в
акушерській
практиці –
пригнічення
дихання у новонароджених,
яке може бути
довготривалим
або із
затримкою
циркуляції.

Післяреєстраційний
досвід

Нижченаведені
побічні
реакції були
виявлені у
післяреєстраційний
період. Оскільки
про ці
реакції
повідомляється
добровільно
і розмір
популяції, де
виявлялися
побічні
реакції, не визначений,
неможливо
точно
оцінити їх частоту
або
встановити
причинно-наслідковий
зв’язок із
впливом
препарату.

Біль у
животі,
гіпертермія,
пригніченість
або втрата
свідомості,
сонливість,
тремор, неспокій,
набряк
легенів,
збудження,
судоми і
реакції в
місці
ін’єкції,
такі як біль,
набряк, почервоніння,
печіння і
відчуття
жару.
Повідомлялося
про смерть
від важких
алергічних
реакцій при
застосуванні
налбуфіну. Повідомлялося
про загибель
плода при
введенні
налбуфіну
матері під
час пологів.

Дефіцит
андрогенів

Хронічне
вживання
опіоїдів
може
впливати на
гіпоталамо-гіпофізарно-гонадну
вісь,
призводячи
до дефіциту
андрогенів,
який може
проявлятися
у вигляді
низького
лібідо,
імпотенції,
еректильної
дисфункції,
аменореї або безпліддя.
Причинна
роль
опіоїдів в
клінічному
синдромі гіпогонадизму
невідома,
оскільки в
дослідженнях,
проведених
на сьогоднішній
день, різні
медичні,
фізичні
фактори,
спосіб життя
і
психологічні
фактори
стресу, які
можуть
впливати на
рівні
гонадних
гормонів, не контролювалися
належним
чином. Пацієнти
із
симптомами
андрогенної
недостатності
повинні
пройти
лабораторне
обстеження.

Серотоніновий
синдром

При
одночасному застосуванні
опіоїдів із
серотонінергічними
препаратами повідомлялося
про випадки
серотонінового
синдрому, потенційно
небезпечного
для життя
стану.

Наднирковозалозна
недостатність

Повідомлялося
про випадки
наднирковозалозної
недостатності
під час
застосування
опіоїдів,
частіше
після
тривалого
застосування
(понад один
місяць).

Повідомлення
про побічні
реакції

Повідомлення
про
побічні
реакції
після
реєстрації
лікарського
засобу має
важливе
значення. Це
дає змогу
проводити
моніторинг
співвідношення
користь/ризик
при
застосуванні
цього
лікарського
засобу.
Медичним та
фармацевтичним
працівникам,
а також
пацієнтам або
їх законним
представникам
слід повідомляти
про усі
випадки
підозрюваних
побічних реакцій
та
відсутності
ефективності
лікарського
засобу через
Автоматизовану
інформаційну
систему з
фармаконагляду
за посиланням:
https://aisf.dec.gov.ua.

Термін
придатності.

3 роки.

Умови
зберігання.

Зберігати
в
оригінальній
упаковці при
температурі
не вище 25 ºС.

Зберігати
у
недоступному
для дітей
місці.

Несумісність.

Не слід
змішувати в
одному
шприці з
іншими ін’єкційними
розчинами.

Налбуфін-ЗН
сумісний з 0,9 % розчином
натрію
хлориду, 5 %
розчином
глюкози і
розчином
Хартмана.

Упаковка.

По 1 мл або
по 2 мл в
ампулі; по 5
ампул у
блістері, по 1
або 2
блістери у коробці
з картону.

Категорія
відпуску.

За
рецептом.

Виробник.

Товариство
з обмеженою
відповідальністю
«Харківське
фармацевтичне
підприємство
«Здоров’я
народу».

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження
його
діяльності.

Україна, 61002,
Харківська
обл., місто
Харків, вулиця
Куликівська,
будинок 41.